A kéményseprő MZ-je csak szerencsét hozhat
![MZ Trophy](https://cdn.origo.hu/2023/12/FmP3FTgT02D79q9_HBn6Nu-MqopicjGLbzxeD8tnMmI/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzA1ZjZmN2U3Yzc1YTRlMjBhNDBhYjQ5MDU3NWZhMjgy.webp)
Valószínűleg mindenki egyetért azzal, hogy a csehszlovák Jawa és a keletnémet MZ volt az a két márka, ami igazán jól használható és a nyugati konkurensekét megközelítő színvonalú kétkerekűeket adott a vasfüggöny mögé zárt motorosok alá. Az MZ-ből annyi akadt, hogy valódi népmotorrá válhatott Magyarországon, főleg azután, hogy 1975-ben leállt a Pannóniák gyártása.
A keletnémetek modellpalettája ráadásul sokkal szerteágazóbb is volt, mint csehszlovákoké, így aki aki veteránt vásárolna, ritka, kis sorozatú és olcsó tucatmotort egyaránt találhat a kínálatban. Koszorus Balázs, a Lotus Retro Concours'd Elegance szépségverseny állandó autós résztvevőjének motorja is különlegesség a maga nemében. Az 1970-es ES Trophy 125/1-est sosem restaurálták, az utóbbi 30 évben nem is használták, megtalálásakor órájában mindössze 1504 km volt.
Balázs a tőle néhány háznyira lakó idős kéményseprő garázsában talált rá, és kiderült, hogy a szomszéd település vasboltjában vette első gazdája újonnan. Mivel időközben a vállalattól kapott egy szolgálati Pannóniát, a saját gépe mehetett a ponyva alá. Kis szépséghiba, hogy a leparkolás előtt még ment egyet vele az elázott földúton, erre utal legalábbis, hogy felleléskor körülbelül 20 kilónyi megszáradt sár virított a sárvédőkben és a váz alján.
Balázs és felesége először darabjaira szedte az ES-t, majd nekiálltak, és kemény munkával megtisztították az alkatrészeket. Az alumínium kerékpántok, a krómozott lengéscsillapító házak, a kipufogó és a hátsó lámpa kerete már szinte eredeti pompájában csillog, éppen annyira patinás, mint amennyire a kissé megmattult kék fényezés. Nem kellett semmilyen elemet újrafesteni, ahol megjelent a rozsda (a sárvédők belsején, a váz alsó, eldugott részein), ott rozsdaátalakító szerrel kezelték a felületeket - eredményesen.
A Trophy egyszer eldőlhetett, mert az első sárvédő bal oldalán látszik egy nyomás és egy festékleverődés, ám ehhez nem nyúltak, így még autentikusabb a gép. Az egyhengeres, a 125/1-esben már 10 lóerős motorba új szimeringeket és csapágyakat szereltek, kívülről pedig gyöngyszórással hozták újszerű állapotba.
Szerencsére a négyfokozatú váltó és a többtárcsás kuplung friss olajjal tökéletesen tette a dolgát, a lengéscsillapítókhoz, a kerékcsapágyakhoz és a dobfékekhez sem kellett nyúlni, igaz, valamennyit alaposan megtisztították összerakás előtt.
Épp a magyar forradalom évében, 1956-ban jelent meg az ES-sorozat, a 250 Doppelport (duplakipufogós) volt az első tagja. A jellegzetes, tankkal egybeépített fényszóró eleinte még nem volt ennyire szögletes, mint a bemutatott 125-ösön. Egy évvel később jött a 175-ös, majd a 250-es, 1963-tól a 300-as, sőt, még 350-es Wankel-motorossal is előrukkoltak kísérletképpen.
Maga az ES125 alváltozat amúgy 1962-ben mutatkozott be, a cikkünkben is szereplő 125/1-es széria pedig 1969-ben érkezett, és 1978-ig maradt gyártásban (vele egy időben már gyártották a modernebb ETS-t). Sikerét mutatja, hogy egyedül a módosított nyolcadliteresből összesen közel 340 ezer futott ki a zschopaui gyárkapun. Aki akkoriban az NDK-ban dolgozott, és nem költötte el bulizásra a teljes keresetét, rendszerint egy vadonatúj MZ motorral tért haza Magyarországra. Nagy presztízse volt ezeknek a gépeknek akkoriban.
Balázs éppen hogy túljutott a bejáratási fázison, ennek ellenére szívesen átadta nekem szeme fénye kulcsát. Az üléspozíció tetszik, elég magas és kellően széles az újraszivacsozott nyereg, talán csak a kormány szarvait húznám közelebb. Szívató és néhány rúgás után már pöfög is a masina, jellegzetes hangja visszarepít a gyerekkoromba, amikor még MZ-vel járt a postás és a körzeti megbízott is.
Finom a kuplung, a váltó könnyű. Nem húzom nagyon a gázt, bár valószínűleg akkor sem repülnék ki a nyeregből: a 10 lóerő komótos haladáshoz illik. A tulajdonos biztat: ha húzatnám, szedné a gép a kerekeit, elvileg megfutja a 100 km/h-t is. Kényelmes a rugózás, jó az egyenesfutás, az MZ fordulékony, de a kis dobfékekkel nem túl meggyőző a lassulás. A 125-ös egy személlyel hosszú távon is simán tartja a 80-as utazótempót. Néhány kilométer a Trophy nyergében annyira megbabonázott, hogy alig akartam visszaadni.