Az elmúlt 15 évben aztán egy sor olyan előadó dalait használták fel reklámokban, akikről ez korábban elképzelhetetlen lett volna. Amikor az indie (független) szó még valóban azt jelentette, amit a neve, akkor fel sem merülhetett senkiben, hogy karakán, öntudatos és elvhű zenészek, akik mindennemű kompromisszumot elutasítottak, hogy a kommercializálódás látszatát is elkerüljék, egy nap autót vagy márkás italt reklámozzanak. Ám azóta szólt már tévéreklámban Joy Division-, Smiths-, Pixies- vagy Fall-szám is - noha nem mindig világos, mennyi beleszólása van ebbe az előadónak, hiszen Mark E. Smith szerint ő nem sokat látott abból a pénzből, mely a Touch Sensitive című Fall-szám "feláldozásáért" járt neki. Ez egyébként nem általános eset, hiszen a zenészek többnyire nagyon jól járnak a reklámozással.
![]() |
The Fall |
Ilyenkor persze megjelennek a keményvonalas rajongók, akik azzal vádolják meg kedvencüket, hogy eladta magát és elárulta az elveit ("sellout"), viszont nekik többnyire rendes állásuk is van, ellentétben a zenészek többségével, akik közül csak kevesen képesek ellenállni a csábításnak: ismert Tom Waits makacs ellenkezése, aki már többször is perbe keveredett hirdetőkkel, akik engedélye nélkül használták a hangját, vagy legutóbb egy hozzá megszólalásig hasonlóan éneklő énekessel próbálták kijátszani az éberségét. Az újabb generációból jó példa a skót Beta Band, melyet 250 ezer dolláros ajánlattal támadott be az Oldsmobile, de hiába, és hasonlóan járt a szintén gáláns üzletet ajánló Gap is. Az eset pikantériája, hogy a Beta Band végül milliós adósságot halmozott fel, gyakorlatilag csődbe ment és fel is oszlott - de az ördög csábításának nem engedtek. Visszautasított ajánlatot már a Franz Ferdinand is, amelynek 50 millió dollárt kínáltak, mégsem csapott a hirdetők tenyerébe - igaz, a kvartett dalai más reklámokban felbukkantak, de ennek a - konkrétan meg nem nevezett - cégnek a filozófiája ellenkezett az övékkel, ezért nem engedtek.
Éppen az ellenkezőjét csinálta ennek Moby, akinek a kilencvenes évek második felében egyre inkább ereszkedni kezdett a csillaga, ezért mindent egy lapra feltéve az 1999-es Play című lemezéről az összes (!) dalt eladta reklámokba, filmekbe és tévéshow-kba, és ebből hozzávetőlegesen 10 millió dollárt kasszírozott, nem beszélve a milliós példányszámban elkelő album hozta jövedelmekről. Még pikánsabb Sting sztorija, aki 1999-ben a kezdetben sikertelen Desert Rose című dalát adta el a Jaguarnak, miközben köztudottan a harcos környezetvédő szerepében tetszeleg.
![]() |
Moby |
Mára viszont már egyre kevésbé kiáltanak ki "selloutnak" bárkit is, hiszen nem igazán van már értelme vitatni: a popzene üzlet. És a csökkenő lemezeladások korában ugyan kin is lehetne számon kérni a nyolcvanas években fogant elveket? Különben is, ha szigorúan nézzük, az is "eladja magát", aki leszerződik egy lemezkiadóval vagy pénzt fogad el egy fellépésért. Éppen ezért - ahogy az Aphex Twin néven alkotó Richard D. James mondta - nem lenne szabad erkölcsi síkra terelni a reklámzenék kérdését, üzlet ez is, az is. És ki tagadná, hogy jó üzletet csinált a Rolling Stones, amely 12 millió dollárt kapott a Microsofttól a Start Me Up-ért, de ugyanígy cselekedett a U2 vagy Bob Dylan is a legnagyobbak közül, pedig nekik aligha voltak megélhetési gondjaik. Ezek után egy horpadt mikrobusszal turnézó független zenekar miért ne fogadhatná el a csekket, ha még tényleg szüksége is van rá?
Több adatbázis is található az interneten reklámzenékből, és ezekből látható, hogy az utóbbi pár évben hihetetlenül sok kezdő vagy független zenekar műveire csapott le a reklámipar (nem feltétlenül a magyar viszonyokról van most szó), amely sokszor tudatosan nyúlt klasszikusan lázadó szellemű dalokhoz, a Who vagy Hendrix ellenkulturális himnuszaitól kezdve olyan obskúrus, de zenesznob körökben jól csengő nevű zenekarokig, mint a Clinic, az Apples In Stereo, a Ratatat vagy a Minutemen, de akkor sincsenek a hirdetők elveszve, ha az aktuálisan legmenőbb elektronikához kell nyúlni (Mylo, New Young Pony Club, Zongamin, stb.). Ez egyesek szerint kifejezetten hasznos dolog, hiszen végre nemcsak a vízcsapból is folyó popdalok hallhatók a médiában. Egyre többen vannak viszont azok, akik szerint pont, hogy így veszítik el a varázsukat ezek a dalok, és bárki tanúsíthatja, hogy valóban nem feltétlenül jó érzés, amint kedvenc számainkat, melyekhez személyes élmények fűződnek, milliók párosítják össze egy gyorsétterem- vagy sörreklámmal, és előbb vagy utóbb e milliók közé tartozunk majd mi magunk is.