"Az ember a felszínen vesz egy nagy levegőt,
amekkorát csak tud, és minél nyugodtabban, de
azért ütemes tempóban lefelé úszik egy
kötél mellett, majd megfordul, megfogja a
kötelet és felúszik. Mindenki a saját
képességeinek megfelelő mélységbe jut
el" - állítja Weinber Ferenc
búvároktató.
A búvárok arról is beszámolnak, hogy egy-egy ilyen mélymerülés csodálatos érzés. Az ilyen merüléseknél a világcsúcs 86 méter. Az úgynevezett statikus merülések legjobbjai akár 7-8 percig is kibírják a víz alatt. Egyetlen levegővétellel. A szervezet - lelassult szívveréssel, brachykardiával - alkalmazkodni képes ehhez a terheléshez.
A vízimajom-elmélet
Lehetséges, hogy a rendkívüli teljesítményekre, a szabadtüdős búvárkodásra az ember evolúciós múltjában kell keresni a magyarázatot?
Az emberi törzsfejlődés magyarázatára a kutatók sokféle hipotézist állítottak már fel. Az egyik az úgynevezett szavanna elmélet, amelynek azonban számos ellentmondása van. A másik fura névre hallgat: ez a vízimajom-teória.
Csányi Vilmos etológus szerint, aki a szavannán futkározik, annak a vízzel spórolnia kell. Az ember eközben rendkívül sok vizet izzad ki, tehát párologtat. De ugyanakkor testünkön van egy olyan zsírréteg is, ami a hőt visszatartja. Ez ellentétes a hőleadással. Egy csomó tulajdonságunk van, ami az emberszabású majmokétól különbözik - mondja Csányi Vilmos.
Ilyen például, hogy sós könnyeket sírunk, a majmok nem sírnak. Orrlyukaink nem egyenesen előre néznek, mint a majmoké, hanem lefelé. Az ember piheszőrzete áramvonalas, a majmoké nem. A csimpánzokat egy méteres vizes árokkal el lehet keríteni a világtól, mert félnek a víztől. Ezzel szemben mi, emberek imádjuk a vizet. A csecsemőknél megfigyelték a merülési reflexet: ha vízbe dobják őket, nem vesznek levegőt.
Vajon mivel magyarázhatók ezek az ellentmondások? Ezekre a kérdésekre keresi a választ a "vízimajom"-elmélet. E feltevés szerint miután az ember és a csimpánz fejlődése szétvált, az ember felé vezető ág valahogyan egy viszonylag elszigetelt, vízzel körülvett ökológiai rendszerbe került. Ezen a szigeten nem volt más lehetősége, mint hogy a tengerből kezdjen el élni, tehát kagylókat gyűjtsön, halakat fogjon, rákokat egyen. Tartósan kellett úsznia, merülnie.
Elképzelhető tehát, hogy
fejlődésének egy bizonyos szakaszában az
ember elindult a tengeriemlős-életmód felé.
Egyes kutatók ezt úgy 5 millió évvel
ezelőttre teszik, amikor Kelet-Afrika egy része
víz alá került. Egymillió évvel
később ez a terület ismét a víz
fölé emelkedett. Akkor kerülhetett vissza ez a
"vízimajom" az afrikai kontinensre.
Csányi Vilmos szerint ez olyan, mint hogyha az ember sokat dolgozik és megkeményedik a bőre a kezén. Tehát van benne egy olyan genetikai adottság, amely használat esetén egy ilyen védő réteg képződését segíti.
Tehát lehet, hogy a mai emberben benne vannak ezek a vízhez való alkalmazkodást elősegítő lehetőségek is, de csak azokban aktiválódnak, akik napi 6-8-10 órát töltenek a vízben. Bennük létre jöhet egy olyan élettani alkalmazkodás, ami elősegíti az embernek a mindennapi életét, munkáját, szórakozását a vízben.
Delta