Lefilmezték a vitorlázó kövek rejtélyes vándorlását
![vitorlázó kövek racetrack playa](https://cdn.origo.hu/2023/12/edacoRVMqpyVva9uYUM61mj2SMzcyflkHI2bSWYQjN8/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2FhY2EwNGRjYTU1ZTQ0MDk4ZTMxYzE2NWNiMWFiYWVh.webp)
A kaliforniai Halál-völgyi Nemzeti Park (Death Valley National Park) Amerika legszárazabb és legperzselőbb sivataga. Sok különleges látnivalója közül kiemelkednek az úgynevezett vándorló vagy vitorlázó kövek, amelyek tömege akár a több száz kilogrammot is elérheti, és némelyik sok száz méteres csíkot húzva maga után vándorol a sivatagban.
A legtöbb ilyen követ a Versenypálya-síkságon (Racetrack Playa) lehet látni. Ez a hegységekkel körülvett, nagyjából 5 kilométer hosszú síkság olyan lapos és vízszintes, mint az asztal. Nyáron a repedezett talaj marsbéli tájnak tűnik, télen időnként jégtakaró, illetve porhó borítja. A látkép legrejtélyesebb részét azonban a síkságon szétszóródó dolomitkövek képezik.
A sziklák mérete a számítógép egerétől a mikrohullámú sütőig terjed. A kövek elszórtan hevernek a síkságon, és nagyon sok mögött a talajba bemélyedő, a csigák nyomvonalára emlékeztető sáv látható. Egyes nyomvonalak egyenesek, és csak pár méter hosszúak, mások akár futballpálya hosszúságúak, és kecsesen elhajlanak, vagy akár éles szögben megtörnek.
A csíkokat húzó kövek rejtélye az 1940-es évek óta foglalkoztatja a geológus kutatókat és a laikusokat egyaránt. Elméletekből nem volt hiány, hogy mi mozdítja arrébb a köveket. A hurrikán erejű széltől a mágneses erőkig és a földönkívüliek beavatkozásáig számos bizarrabbnál bizarrabb magyarázat született.
A jég és a szél mozgató ereje is fel-felbukkant az elképzelések között, de erre utaló bizonyítékot csak 2013-ban talált Ralph Lorenz, a Johns Hopkins Egyetem bolygókutatója. A kövek tényleges mozgását viszont csak most sikerült először megfigyelnie és lefilmeznie Richard Norris paleobiológusnak (Scripps Oceanográfiai Intézet) és munkatársainak. Az erről szóló beszámoló a PLOS ONE szabad hozzáférésű online folyóiratban jelent meg.
Mivel a sziklák egy évtizedig vagy akár tovább is mozdulatlanok maradhatnak, a kutatók eredetileg nem is reménykedtek abban, hogy személyesen is látják a mozgást. Ehelyett távolsági megfigyelés mellett döntöttek. Felállítottak egy nagy pontosságú időjárási állomást, amely másodperces intervallumokban képes mérni a széllökéseket, és tizenöt követ felszereltek egyedi építésű, mozgásra aktiválódó GPS egységekkel. (A nemzeti park felügyelősége nem engedte, hogy a helyszínen található sziklákat használják, ezért a kutatók kívülről hoztak hasonló köveket.)
A kísérletet 2011 telén állították be a parkfelügyelet engedélyével. Ezután következett a „valaha volt legunalmasabb” kísérlet, mondta a cikk társszerzője, Ralph Lorenz. Csak várták, csak várták, hogy valami történjen.
2013 decemberében azonban Norris és unokatestvére, Jim Norris arra érkeztek a Death Valleybe, hogy a síkságot hét centiméteres víz borítja. Nem sokkal ez után a sziklák elkezdtek mozogni.
„A tudományban időnként megjelenik a szerencsefaktor” – mondta Richard Norris. „Felkészültünk arra, hogy öt vagy tíz évet is várnunk kell anélkül, hogy bármi mozdulna. De csupán két év kellett, és történetesen a megfelelő időben voltunk ott, hogy személyesen lássuk, mi történik.”
A kutatók megfigyelései alapján kiderült, hogy az események ritka kombinációja kell ahhoz, hogy a kövek elmozduljanak. Először is a síkság megtelik vízzel, amelynek elég mélynek kell lennie ahhoz, hogy úszó jég alakulhasson ki a hideg téli éjszakákon, de nem túl mélynek, nehogy ellepje a sziklákat. Ahogy estefelé lehűl az idő, a tavacska befagy, és vékony, ablaküvegszerű jégtáblák alakulnak ki rajta. Ezeknek elég vékonyaknak kell lenniük ahhoz, hogy szabadon mozoghassanak, de elég vastagoknak ahhoz, hogy kellő erőt tudjanak kifejteni.
Napsütéses napokon a jég elkezd olvadni, és nagy, úszó táblákká töredezik fel, amelyeket az enyhe szelek hajtanak a síkságon. A táblák maguk előtt tolják a köveket, amelyek nyomokat hagynak az alattuk lévő puha iszapban. A sziklák már gyenge, óránként 12-18 km/h sebességű szél hatására elindulnak, és 3-5 milliméter vékony jég eltolja őket. A kövek percenként 2-6 méteres sebességgel haladhatnak, ami távolról és fix referenciapont nélkül szinte észrevehetetlen.
Az egyes kövek néhány másodperctől akár 16 percig is mozgásban maradhatnak. A kutatók egy alkalommal megfigyelték, hogy egymástól három futballpályányi távolságra lévő sziklák egyszerre kezdtek mozogni, és több mint 60 méter megtétele után álltak meg. A kövek gyakran többször is elmozdulnak, mielőtt elérnék a végső nyugvóhelyüket. A kutatók a jég által vájt, kő nélküli nyomokat is megfigyeltek, amelyekről a parkőrök korábban azt hitték, hogy a hozzájuk tartozó köveket ellopták a szuvenírgyűjtő turisták.
„A legutóbbi feltételezett mozgás 2006-ban volt, így a sziklák csupán az idő egymilliomod részében mozognak – mondta Lorenz. – Arra is van bizonyíték, hogy a sziklamozgás gyakorisága – amelyhez a jégképződéshez elég hideg éjszakák szükségesek – csökkent az 1970-es évek óta, feltehetőleg az éghajlatváltozás miatt.”