Katasztrofális cunami volt Hvar szigetén
![cunami, törmelékmező](https://cdn.origo.hu/2023/12/_VQEiO-5pc--fmGCOVmTavIMgVNzijOfoQP0zuAN1RA/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzE2OGE4Mjc0OTc5NjQ5ZTlhYTdiNzVkYWM5OTE2ZjQz.webp)
Csak nagyon kevés helyen őrződnek meg olyan intakt rétegsorok, amelyek két földtörténeti időszak közvetlen határát jelölik ki.
Az Adriai-tenger egyik ékköveként számon tartott Hvar szigetén, Majerovica mellett található az a 47 méter vastagságú tengeri üledékes kőzetekből álló feltárás, amely a földtörténeti középkor, a mezozoikum (249 millió évtől 65,5 millió évig) és a geológiai újkor, a kainozoikum (65,5 millió évtől 11 500 évig) határrétegét rejti.
A Horvát Állami Földtani Intézet munkatársaiból, valamint olasz és német geológusokból álló kutatócsoport a határréteg vizsgálata során a kréta időszak (144 millió évtől 65,5 millió évig) legvégét jelző maastrichti emelet és a paleocén időszak (65,5 milllió évtől 55 millió évig) legelső rétegsora között egy vékony, a tengeri mészkő közé ékelődött durva törmelékből álló, úgynevezett mikrobreccsás réteget azonosított.
Ez a réteg rendkívül vegyes összetételű: a befogadó mészkőrétegek kőzetanyagától alapvetően eltérő karbonátos törmelékeket tartalmaz, amelyeket nyílttengeri vékonyszemcsés agyag cementál össze.
Mi is az a breccsa?
A breccsa vagy törmelékkő 2 mm-nél nagyobb, szabálytalan, szögletes és amorf törmelékdarabokból álló kőzet. Megkülönböztetjük a tektonikus, a vulkáni, az üledékes és a becsapódási eredetű breccsát.
A befogadó kőzetanyagot alkotó magas mésztartalmú karbonátos üledék eredetileg sekély, partközeli, jól átvilágított trópusi vízben rakódott le, nyugodt körülmények között.
A breccsa törmelékét összecementáló agyag azonban „énidegen”, távolról, nyíltvízi területről származik.
A Hvaron felfedezett törmelékkő összetétele rendkívül hasonló a Mexikói-öböl partvidékén feltárt breccsáéval, amely a 65,5 millió éve, a dinoszauruszok vesztét okozó hatalmas aszteroida becsapódása által keltett szökőár emléke.
Az elvégzett kormeghatározás szerint az adriai breccsa ugyanolyan korú, mint az észak-amerikai, ez pedig azt bizonyítja, hogy ez is a katasztrofális becsapódás keltette hatalmas cunami nyoma.
A kréta és paleocén határán 65,5 millió éve történt kozmikus eredetű katasztrófa „tettese”, egy 13-15 kilométer átmérőjű aszteroida a mai Mexikó területén, a Yucatán-félsziget térségében csapódott be, világméretű kataklizmát és tömeges fajkihalást, többek között a dinoszauruszok pusztulását okozva.
Sok egyéb katasztrofális hatás mellett az aszteroida becsapódása keltette a földtörténet leghatalmasabb szökőárját is.
Amikor Walter Alvarez felfedezése nyomán, az 1980-as években elkezdték a feltételezett becsapódás nyomait kutatni, Hildebrand kanadai geológus, az arizonai egyetem doktorandusza a texasi Brazos folyó mentén a kréta és paleocén határrétegek között egy hatalmas szökőár, cunami nyomaira bukkant. Felfedezésének az adott különleges jelentőséget, hogy a kréta időszak legvégén, az ősföldrajzi helyzet nagyon hasonló volt a jelenlegihez, a Mexikói-öböl nagyjából már a mai formájának megfelelően létezett.
Ebből pedig az következik, hogy a texasi partokra homokos leplet terítő szökőár csakis dél felől érkezhetett.
Az eredeti partvonaltól még 160-200 kilométeres távolságban is kimutatott cunamihordalék alapján Hildebrand kiszámította, hogy a szárazföldre kicsapó hullámfal magassága elérhette az 1000 métert is.
Ez lehetett a földtörténet legpusztítóbb szökőárja, amely mellett minden katasztrófafilm csak sivár képzelgésnek bizonyulna.
A horvátországi felfedezést azért tekinthetjük rendkívülinek, mert eddig a Mexikói-öböl északi térségét és Haitit leszámítva még sehol sem sikerült a gyilkos cunami nyomára akadni. Eddig azt feltételezték, hogy a kréta időszak legvégén is viszonylag zárt Mexikói-öbölből a szökőár nem tudott kitörni pusztító ereje nagyobb részének elvesztése nélkül.
A Hvar szigeti cunami nyomai most teljesen más megvilágításba helyezik ezt a kérdést. Amikor a kréta időszak végén a maastrichti emelet üledékei lerakódtak, a nagyobb kontinensek többé-kevésbé már a mai földrajzi helyzetükbe kerültek.
Azok a rétegek, amelyekből Hvar szigete felépül, a korabeli Mexikói-öböltől nagyjából 10 000 kilométeres távolságra rakódtak le.
Ez pedig azt jelenti, hogy a cunaminak sokkal nagyobb lehetett a pusztító ereje, mintsem azt eddig feltételezték. Érdemes megjegyezni, hogy a mai Földközi-tenger medencéje a kréta végén a bezáródási szakaszának végét járó Tethys-óceán területéhez tartozott, de a Gibraltári-szoros ezekben az időkben még nem létezett a mai formájában. A Tethys maradványai nyugati irányban még viszonylag széles tengerágként csatlakoztak a szétnyíló Atlanti-óceán víztömegéhez.
A nyugati irányból érkező szökőár így még többé-kevésbé akadálytalanul nyomulhatott be a mai mediterrán medence területére, és ott is jelentős pusztítást okozhatott.
Hvar ezért újabb jelentős fordulópont a kréta végi aszteroidabecsapódás amúgy is izgalmas történetében.
A földtani szakirodalomban csak K-T (kréta-tercier) eseményként ismert becsapódás első nyomait még 1980-ban egy amerikai geológus, Walter Alvarez fedezte fel, ugyancsak a Földközi-tenger térségében. Az olaszországi Gubbio mellett, a kréta-paleocén határon egy vékony, sötétszürke agyagos csíkot azonosított a határréteg között.
A laboratóriumi vizsgálat kimutatta, hogy ebben a rétegben extrém, a földi természetes előfordulását ezerszeresen meghaladó mennyiségben található egy igen ritka elem, az irídium, ami viszont a meteoroidok és aszteroidák bizonyos típusaiban közönségesnek számít.
Ez az anomália vezette a felfedező édesapját, Louis Alvarez Nobel-díjas fizikust annak az elméletnek a felállítására, hogy az irídium feldúsulásának hátterében extraterresztikus, földön kívüli esemény, egy hatalmas aszteroida becsapódása állhat.
Az 1980-as években a világ számos pontján kimutatták a K-T határréteg irídium anomáliáját, ez pedig azt bizonyította, hogy a becsapódás globális kihatású esemény lehetett.
A becsapódási teóriát bizonyították a határrétegből kimutatott, megolvadt kőzetcseppekből keletkezett tektitek, valamint a sokkolt kvarckristályok is. Utóbbiak arra utaltak, hogy a becsapódásnak - legalább is részben -, kontinentális területet kellett érintenie.
Végül 1990-ben három geológus, Hildebrand, Penfield és Camargo, a Mexikói Állami Olajvállalat (PEMEX) 1950-es évekből származó kutatási dokumentumai és fúrásmintái alapján megtalálták a hatalmas 200 kilométer átmérőjű becsapódási kráter maradványát a Mexikói-öböl partján fekvő Chicxulub falu határában. Ezzel végleges bizonyosságot nyert a kréta végi Armageddon.