Magyar érzelmünk oly szívből jövő, mélyről fakadó
![holokauszt](https://cdn.origo.hu/2023/12/YvC7S1AUUIoYBo0zKHqO8zz5M2as2NwDuMq97ga7R28/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzhmNDcxZjFkNzY0YjQ1ZmZiNTcwMGIyZmVjOGZjNzQ1.webp)
Az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára mélyén aludták háromnegyed évszázados álmukat azok a zömében 1944. március 19-e, az ország német megszállása után fogalmazódott beadványok, amelyek írói a közéleti és hazafias érdemeik alapján az úgynevezett zsidótörvények alóli mentesítésüket kérték végső kétségbeesésükben, a fenyegető deportálások árnyékában.
Az 587 dokumentumot Hankiss Ágnes fedezte fel az archívum iratcsomói között,
amelyekből a Hamvas Béla Kultúrakutató Intézet kiadásában „Hazájának, Nemzetének hű fiaként” címmel jelentetett meg válogatást a közelmúltban. Az eddig még nem kutatott és nem publikált beadványok tartalma rendkívül sajátos történelmi-szociológiai körképet nyújt a vészterhes 1940-es évekről.
Szerzőik kivétel nélkül olyan emberek, akik vagy az első világháború frontjain vagy 1919-ben – nemegyszer az életük kockáztatásával – a kommün ellen küzdöttek, magas rangot és kitüntetést viseltek a k. u. k. vagy a Horthy-korszak hadseregében,
vagy pedig a közéletben, a tudományok, illetve a művészetek területén szolgálták hazájukat.
Mindannyiukban közös, hogy saját magukat hazaszerető és hazájukhoz hű magyar emberként említik meg, és ezt a beadványokhoz csatolt dokumentumokkal igyekeztek bizonyítani.
Hogy közülük végül kik kapták meg a mentesítést, és kerülték el a deportálást vagy a későbbi halálmeneteket, illetve hogy a túlélők közül hányan hagyták el végleg a hazájukat, talán már sohasem fog kiderülni.
Beszédes körülmény, hogy a zömében 1944 nyarán készített és a Sztójay-kormány szélsőségesen németbarát, illetve antiszemita belügyminiszterének, Jaross Andornak címzett mentesítési beadványok
1945 után a kommunisták irányítása alatt álló Politikai Rendészeti Osztály, illetve ÁVO jogutódjánál, az Államvédelmi Hatóságnál (ÁVH) „landoltak”.
A vészkorszakot túlélő és hazájukban maradt, ám a korábbi rendszerhez hű magyar zsidók üldöztetéseik és szenvedéseik ellenére az új hatalom számára is gyanús „horthysta elemekké”, illetve „népellenes” osztályidegenné váltak.
Az 1948-tól kibontakozó Rákosi-korszak paranoiás ellenségkereső légkörében a Horthy-rendszerhez való hűség tényét bizonyító dokumentumok komoly veszélyt jelenthettek szerzőik számára. Úgyis mondhatjuk, hogy csöbörből vödörbe kerültek.
A dokumentumokban felsejlenek a két világháború közötti időszak eseményei és társadalmi mikroszövetei, Tisza István meggyilkolásától kezdve az 1919-es vörös terror tombolásán át egészen a trianoni országcsonkítást megelőző felvidéki, illetve burgenlandi területvédő mozgalmakig. Kétségtelen tény, hogy ezek az emberek, akik a kérelmeikben előadott és dokumentált tetteikkel többszörösen is bebizonyították hazafias elkötelezettségüket és magyarságtudatukat, nem azt érdemelték volna, amit a második világháború idején hazájuktól kaptak.
„… A kommün bukása után részt vettem Csilléry András lakásán a »Fehér Ház« megalakításában, és ugyaninnen indult ki Friedrich István kormánya is, amelynek 1922-ben hivatalos képviselőjelöltje is voltam. … A »Fehér Ház«-ban tömörült bajtársaim ismerték az én ellenforradalmi tevékenységemet, és megfelelően értékelték azt… A Kormányzó Úr Őfőméltósága kegyes volt az ide hiteles fényképmásolatban csatolt igazolvány H./. alatti tanúsága szerint
engem fentebb vázolt kommün alatti magatartásomért a Nemzetvédelmi Kereszttel kitüntetni”
– áll többek között dr. Baksay Miklós mentesítést kérő budapesti ügyvéd beadványában. (Forrás: Hankiss Ágnes, id. mű, 16. o.)
A kérelmek között szép számmal találhatók a Tanácsköztársaság idején a bolsevik önkényuralommal szembeni ellenállást bizonyító dokumentumok, köztük néhány a szervezett fegyveres ellenállásban, így például az 1919. június 24-i ellenforradalmi felkelési kísérletben való részvételre vonatkozik.
„A helyemen kitartottam fegyverrel a kezemben mindaddig, amíg a laktanya politikai megbízottja a vörös katonák által le nem tartóztatott. Itt is, mint magyar tiszt, aki a zsidó hitről, hogy ezzel is a magyarságom és nemzethűségem külsőleg is kifejezésre jusson, a római katholikus vallásra tértem át, a hazámat szolgáltam, és az életemet kockáztattam…” – áll a Keresztes-Fischer Ferenc belügyminiszterhez címzett mentesítési kérelmében. (Forrás: Hankiss Ágnes, id. mű, 210. o.) A zsidótörvények miatt méltatlan helyzetbe került emberek között akadt olyan is, aki Horthy szegedi nemzeti hadseregével, mint a kisezüst vitézségi érem kitüntetettje, valamint a fővezér „hírszerző őrmestere” vonult be Budapestre.
A kérelmek között meglepően nagy számban szerepelnek a kommün ideje alatti ellenállást tanúsító okiratok,
erőteljesen rácáfolva arra a még ma is élő és meglehetősen leegyszerűsítő, illetve igazságtalan elképzelésre, miszerint a Tanácsköztársaságnak az egész hazai zsidóság örült. A valóság ezzel szemben az, hogy a kommün a polgárságba, illetve nagypolgárságba integrálódott zsidóság egzisztenciáját ugyanúgy veszélyeztette, mint nem zsidó honfitársaikét.
Az Osztrák–Magyar Monarchia liberális szellemisége és az emancipáció a zsidó polgárság előtt is megnyitotta az utat a magas állami hivatalok, a nemesi és főnemesi címek megszerzése, valamint a hadsereg törzstiszti és tábornoki kara előtt. (Így például Báró Hazai Samu vezérezredes 1910 és 1917 között a Magyar Királyság honvédelmi minisztere lehetett izraelitaként.)
Több magas rangú és az első világháborús harcokban magát többszörösen is kitüntetett, köztiszteletben álló volt katona kényszerült mentesítését kérni, köztük például Friedrich Alfréd nyugállományú m. kir. vezérőrnagy is. „…Hűséggel és becsülettel élő öreg katona vagyok. Háborús múltam, illetve kitüntetéseim révén, egyébként pedig keresztény családomra tekintettel »kivételezett« vagyok. És mégis, most ezt a mentesítő okiratot kérem. Kevésbé a magam céljaira /mint ahogy a Nemzetvédelmi Keresztet sem a magam személye kitüntetésére szerettem volna elnyerni/, de gyermekeim számára. Örökségképpen.” (Forrás: Hankiss Ágnes, id. mű, 16. o.) És a megrendítő példákat még hosszasan lehetne sorolni.
A magyar zsidóság jogfosztásának az 1930-as évek végétől kiteljesedő folyamata négy nagyobb, egymással összefüggő szakaszra tagolható: a származáson alapuló egzisztenciális korlátozó intézkedésekre, a faji alapú törvénykezésre, az 1944. március 19-ét követő, a Sztójay-kormány ténykedéséhez kapcsolódó és a vidéki zsidóság deportálásába torkolló, valamint az 1944. október 16-i nyilas-hatalomátvétel utáni gettósítással és halálmenetekkel végződő szakaszra.
A jogfosztás külön – ám az egyéb intézkedésekhez szorosan kapcsolódó – részét alkotja a katonai törvénykezés és rendeletalkotás, a munkaszolgálat bevezetése is.
A magyar belpolitikában Gömbös Gyula miniszterelnöksége idején (1931 és 1936 között) elkezdődött erőteljes jobbratolódás, a „vezér” szemléletű, egypárti jellegű kormányzási törekvések, a fasiszta Olaszország, majd pedig 1933. január 30-a, Adolf Hitler hatalomra jutása után a náci Németországban kiépülő politikai rendszer mind komoly hatást gyakoroltak az 1930-as években a hazai politika szélsőjobbos fordulatában.
Ez a folyamat a náci Németország és a fasiszta Olaszország támogatásával megvalósított területi revízió, különösen az 1938-as első, majd az 1940-es második bécsi döntés után teljesedett ki. A magyar politikai életből egyre inkább kiszorult
a gróf Bethlen István nevével fémjelzett mérsékelt-konzervatív irányvonal, amely mereven ellenezte a zsidóság jogfosztását,
és a kormányzat egyre erőteljesebbé váló német orientációját. Az első lépés a „társadalmi és gazdasági élet hatályosabb biztosításáról” szóló 1938 évi XV. törvénycikk elfogadása jelentette.
A még a Darányi-kormány által előkészített törvény a szabadfoglalkozások, az ipar és a kereskedelem területén a tíz értelmiségi munkatársnál többet foglalkoztató vállalatoknál és intézményeknél 20 százalékban maximálta a zsidó munkavállalók arányát. Noha az első zsidótörvény még nem deklarálta a faji diszkriminációt, az 1919 után kikeresztelkedetteket a vallásuktól függetlenül zsidónak minősítette, lefektetve ezzel a későbbi, faji jellegű törvénykezés alapját.
Annak ellenére, hogy Horthy Miklós kormányzó növekvő ingerültséggel nézte a Darányi Kálmánt követő, eredetileg angolbarát hírében álló és mérsékeltnek tekintett Imrédy Béla miniszterelnök kritikátlanná fejlődő németbarátságát – ami végül a menesztéséhez vezetett –, mégis, az őt követő konzervatív gróf Teleki Pál miniszterelnöksége alatt fogadta el az országgyűlés mindkét háza az úgynevezett második zsidótörvényt.
A magyar jogtörténetben addig példa nélkül álló, nürnbergi szellemiségű
és már kizárólag faji alapon álló, „A zsidók közéleti és gazdasági térfoglalásának korlátozásáról” szóló 1939. évi IV. törvénycikk faji alapon definiálta, hogy kit kell zsidónak tekinteni.
Innen már csak egy további lépés volt a faji jellegű jogfosztást kiterjesztő 1941. évi XV. törvénycikk elfogadása és kormányzói szentesítése, ami többek között megtiltotta a vegyes házasságokat és a zsidó származású, illetve nem zsidó személyek közötti nemi kapcsolatot, ez utóbbit büntetőjogi tényállásnak, „fajgyalázásnak” minősítve.
1942 márciusában Bárdossy László kormányfőt – akit túlzottá vált németbarátsága miatt a kormányzó felmentett – Kállay Miklós követte a miniszterelnöki székben. Kállay feladata az ország német szövetségből és háborúból történő óvatos kivezetése,
valamint a nyugati szövetséges hatalmakkal remélt különbéke-tárgyalások előkészítése volt.
E törekvésekbe már nem illettek bele a németek által egyre erőszakosabban követelt további jogfosztó intézkedések.
Kállay egészen az ország megszállásáig sikeresen el is hárította a birodalmi kormány „zsidók külföldi munkavégzése”, azaz deportálása iránti, fenyegetésektől sem mentes követeléseit. A Kállay-kormány honvédelmi minisztere, nagybaczoni Nagy Vilmos vezérezredes igyekezett a frontszolgálatra vezényelt zsidó munkaszolgálatos alakulatok helyzetén is könnyíteni, és visszaszorítani az ezrek halálát okozó súlyos visszaéléseket.
A magyar zsidóságnak számos megalázó és jogfosztó hatósági intézkedést kellett elszenvednie 1938-tól kezdve, de 1944. március 19-ig legalább a többség életét nem fenyegette közvetlen veszély. Az ország német megszállásával azonban megváltozott a helyzet.
Horthy 1944. március 22-én Sztójay Döme volt berlini követet nevezte ki miniszterelnöknek.
A szerény képességű Sztójaynak volt egy feltétlenül „pozitív” tulajdonsága a németek szempontjából; fanatikus, százszázalékos németbarátsága okán a birodalmi kormány, illetve annak teljhatalmú budapesti megbízottja, Edmund Veesenmayer bármilyen utasítását vakon és mérlegelés nélkül végrehajtotta. A német megszálló csapatokkal Adolf Eichmann SS-Obersturmbannführer (alezredes) a Birodalmi Biztonsági Főhivatal IV. zsidóügyi osztályának vezetője és mintegy 150 fős stábja is Budapestre érkezett. Az európai zsidóság deportálását irányító Eichmann
azzal a megbízással jött a magyar fővárosba, hogy tegyen pontot az „áruló Horthy-klikk és Kállay-kormány által elszabotált zsidókérdés végső megoldására.”
A Sztójay kormány frissen kinevezett belügyminisztere, Jaross Andor a minisztériumon belül felállított háromfős csoportot – a budapesti köznyelvben csak „három Laciként” emlegetett Ferenczy László csendőr alezredest, Baky László politikai és Endre László közigazgatási államtitkárt – bízta meg a zsidóság deportálásának előkészítésével, Eichmann stábjával való szoros együttműködésben.
A Sztójay-kormány március 29-i ülésén fogadta el az újabb zsidóellenes intézkedési csomagot. (Sztójay augusztus 28-án történt elmozdításáig kormánya közel száz zsidóellenes rendeletet hozott.) Már ekkor elrendelték a zsidók tulajdonában álló személygépkocsik és telefonkészülékek azonnali hatályú elkobzását, kizárták őket a közigazgatásból, megszüntették a sajtó-, ügyvédi és orvosi kamarai tagságukat.
Az április 5-én elfogadott 1240/1944. M.E. számú rendelettel
hatéves kor felett sárga csillag viselésére kötelezték a zsidókat nemre és korra való tekintet nélkül.
A későbbi rendeletek kitiltották őket a mozikból, strandokról, korlátozták a tömegközlekedési eszközök használatát, csökkentették az élelmiszer-fejadagjukat, és elrendelték, hogy naponta legfeljebb két órát fordíthatnak bevásárlásra.
1944. április közepe és júliusa között a zsidóságot úgynevezett csillagos házakba költöztették hatósági erőszakkal, majd május 15-től elkezdték a belügyminisztérium és a csendőrség, valamint a közigazgatási szervek hatékony közreműködésével a vidéki zsidóság deportálását.
Lényegében július elejére deportálták a teljes vidéki zsidóságot, mintegy 437 ezer embert,
túlnyomó többségüket a hírhedt auschwitz-birkenaui megsemmisítő lágerkomplexumba.
1944 májusában vált ismertté a szövetséges kormányokhoz eljuttatott Auschwitz-jegyzőkönyv, amelyet sikeresen megszökött auschwitzi foglyok csempésztek ki a lágerből.
A jegyzőkönyv egy másolati példánya 1944 júniusában Horthyhoz is eljutott.
Ennek, valamint a semleges kormányok és a Vatikán tiltakozásának hatására a kormányzó június 26-ra koronatanácsot hívott össze, ahol bejelentette, hogy azonnali hatállyal leállítja a további deportálásokat.
Baky és Endre azonban elhatározták, hogy elszabotálják a kormányzó utasítását, és utolsó akcióként még végrehajtják a budapesti zsidóság puccsszerű deportálását. Baky az akcióra vidékről 3000 csendőrt rendelt fel a fővárosba. Horthy azonban tudomást szerzett a háta mögött szervezett „csendőrpuccsról”, és a deportálás megakadályozására Budapestre rendelte az 1. páncéloshadosztály Esztergom mellett állomásozó egységeit, amelyek a feltétlenül kormányzóhűnek ismert Koszorús Ferenc vezérkari ezredes, hadosztályparancsnok vezénylete alatt álltak.
Koszorús ezredes haladéktalanul intézkedett: 1944. július 6-án – a budapesti zsidóság deportálására kitűzött napon – alakulataival lezáratta a fővárosba vezető utakat, katonái megszállták Budapest stratégiai fontosságú pontjait, majd tiszti járőrt küldött a belügyminisztériumba, megüzenve, hogy amennyiben a csendőralakulatok 24 órán belül nem hagyják el Budapestet,
fegyverrel fog érvényt szerezni a kormányzó deportálást megtiltó parancsának.
Baky, Endre és Eichmann meghátráltak, a budapesti zsidóság deportálása elmaradt.
A németek számára egyre súlyosabbá váló hadi helyzet és különösen Románia augusztus 23-án történt kiugrásának hatására
Horthy augusztus 28-án lemondatta Sztójayt, a helyére hívét, Lakatos Géza vezérezredest nevezte ki miniszterelnöknek.
A kormányzó elhatározta, hogy fegyverszünetet kér a szövetségesektől, ám a szeptember 7-i koronatanácson a miniszterek ellenezték a kiugrást.
Horthy a várbeli „kiugrási iroda” közreműködésével akár a kormány háta mögött is végre akarta hajtani a kiugrást, amelynek időpontját – a Faragho Gábor vezérezredes vezetésével Moszkvába küldött fegyverszüneti delegáció és a szovjet fél képviselői között október 11-én megkötött ideiglenes fegyverszüneti egyezmény aláírása után – október 15-re tűzte ki.
A kiugrás azonban belső árulás, valamint a német ellenintézkedések és szervezési hibák miatt összeomlott. Horthyt lemondásra kényszerítették,
és október 16-án a német szuronyok hegyén puccsal hatalomra jutott a Szálasi Ferenc alakította illegitim kormány.
A fantaszta nyilasvezető „országlásával” – aki annak ellenére, hogy hatalomátvétele idején már Kecskemét alatt álltak az oroszok, még mindig fanatikusan hitt a németek „végső győzelemében” – a budapesti zsidóság megpróbáltatásai új szakaszba léptek.
Szálasi november 17-én készítette el a végleges „zsidóügyi tervet”, amely hat kategóriába sorolta a még megmaradt zsidóságot. (Amikor a nyilasok átvették a hatalmat, Budapesten mintegy 200 ezer ember maradt, a honvédségi munkaszolgálatos alakulatokban pedig hozzávetőleg 100 ezer fő szolgált.) Külön kategóriát képviseltek a külföldi menlevéllel rendelkező, a mentesített, valamint a Nemzetközi Vöröskereszt oltalma alatt álló zsidók.
Szálasi nagyon szerette volna, hogy kormányát legalább néhány semleges állam is elismerje, ezért eleinte megtagadta, hogy az összes zsidót Németországba „adja kölcsön munkára”.
A zsidó kényszermunkásokra a főváros környéki védelmi rendszer kiépítéséhez a nyilaskormánynak is szüksége volt.
Október 20-tól a 16 és 60 év közötti férfiakat, valamint a 16 és 40 év közötti nőket úgynevezett árokásó századokba szervezték.
A nyilaskormány végül 50 ezer zsidót „kölcsönadott” Németországnak, őket november 6-tól gyalog, a hírhedt dunántúli halálmenetekben hajtották Ausztria felé. A nyilasuralom első hónapjaiban – egészen Budapest ostromáig – a semleges követségek és a Vatikán által kiállított menlevelek
még jelenthettek némi védelmet,
a főváros december 24-én történt bekerítése után, az ostrom alatt azonban már semmit sem értek. Az ostrom idején elszabadult a pokol, a még korábban a VII. kerületben belügyminiszteri rendelettel felállított gettóba zsúfolt embereket az éhezés, a járvány és a gettóban rendszeresen „razziázó” nyilas suhancok gyilkosságai tizedelték.
A gettóba és a csillagos házakba zsúfolt budapesti zsidók megpróbáltatásai csak akkor értek véget, amikor a szovjet csapatok január 16-án a főváros teljes pesti oldalát elfoglalták, és kijutottak a Dunához. Persze a gettólakók között is akadtak olyanok, akik túlélve a nyilasok garázdálkodását és az ostromot, egykettőre „malenkij robotra” induló menetoszlopban találták magukat, mint ahogyan a zsidó nők közül sem tudott mindenki elmenekülni a tömegével erőszakot tévő felszabadítók elől.
Az első három zsidótörvény elfogadását senki sem kényszerítette rá az akkori magyar országvezetésre, azokat önként – talán az újkori magyar politikát annyiszor jellemző, rosszul felfogott megfelelési kényszertől hajtva – alkotta meg a törvényhozás. Csak kevesen – Bethlen István köre, arisztokraták és néhány egyházi vezető – emelték fel szavukat a jogfosztó, diszkriminatív intézkedések ellen.
1944 nyarán még Eichmannt is meglepte az a gyorsaság, amivel a magyar közigazgatás alig szűk két hónap alatt sikerre vitte a vidéki zsidóság deportálását. Magyar állampolgárok százezrei, köztük – mint a fennmaradt mentesítési kérelmekből is kiderül – hazafias gondolkodású és magyar érzelmű emberek estek egy, az országot is megfertőző ordas eszme áldozatául. Tragikus sorsuk örök tanulság és intelem marad az utókor számára.