Letaszították a szivacsokat a legősibb állatcsoport trónjáról
![](https://cdn.origo.hu/2023/12/GaqA9pusOII8lbNXIiPT2iCkT2-T61OzIvOQjuhB2_w/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzliZmNmNTk0OTYxYTQ3MzhhN2ZhZTA1MzcxMTA5ZjU5.webp)
Az új tanulmány szerint a bordásmedúzák (Ctenophora) alkotják a soksejtű állatvilág törzsfájának legrégebbi ágát. A Nature Ecology & Evolution online szakfolyóiratban április 10-én megjelent publikáció
egy közel évtizedes szakmai vita végére tesz pontot.
A legutóbbi időkig a biológusok az egyik legkezdetlegesebb soksejtű taxont, az álszövetes szivacsok (Porifera) törzsét tartották a legősibb csoportnak.
2008-ban jelent meg az első olyan tanulmány, amely határozottan kétségbe vonta, hogy a szivacsok lennének a törzsfa legrégebbi szövetes állatcsoportja.
Az ezt követő években számos, ezt a megállapítást vitató publikáció jelent meg,
a legutolsó éppen most márciusban, a Current Biology szaklapban, amelyben a szerzők részletes genetikai adatbázis felhasználásával törnek lándzsát a szivacsok primátusa mellett.
Antonis Rokas, a Vanderbilt Egyetem (Nashville, Tennessee,) biológus professzora, a tanulmány vezető szerzője és kollégái azonban nem osztják ezt a megállapítást. A kutatócsoport – többek között – 18 olyan ellentmondásos filogenetikai viszonyt vizsgált behatóan, amelyet a szivacsok elsősége mellett érvelő kollégáik nem vettek figyelembe.
„Mi kizárólag azokat a géneket vizsgáltuk, amelyek az összes organizmusban jelen vannak" – nyilatkozta Antonis Rokas a Live Science tudományos portálnak. Rokas és csoportja hét állati, öt növényi, és hat gombákban is előforduló gén kapcsolatrendszerét tette beható vizsgálat tárgyává.
A megvizsgált, és különböző szervezetekből származó gén-szekvenciák segítségével határolták be az egyes csoportok közötti legközelebbi leszármazási kapcsolatokat. A kutatók több ezer gént vizsgáltak meg abból a szempontból, hogy ezekből mennyi mutatható ki az egyes állatcsoportoknál. Ebből pedig egyértelműen kiderült, hogy a soksejtű állatok törzsfáján a bordásmedúzák az elsők, nem pedig a szivacsok.
A kutatócsoport azt is megvizsgálta például, hogy milyen leszármazási kapcsolatban állnak a theropoda dinoszauruszok egyenes ági rokonai, a hüllőkből kifejlődött madarak, valamint a krokodilok és a teknősök.
A krokodilok és a teknősök genetikai állományának 74 %-a bizonyult közösnek,
ami arra utal, hogy ez a két hüllőcsoport sokkal szorosabb rokonságban áll egymással, mint ahogyan eddig feltételezték, a madarak pedig – a közös hüllőősök ellenére is - sokkal távolabb állnak a leszármazási kapcsolatrendszerben.
A friss és minden korábbinál részletesebb kutatás megerősíti a 2008-as első, szakmai körökben nagy port felvert vizsgálati eredményt, a bordásmedúzák elsőségéről.
2008-ban 21 állattörzs 150 génjének végezték el a molekuláris genetikai összehasonlító vizsgálatát
arra a végeredményre jutva, hogy a soksejtű állatok között nem a szivacsok, hanem a bordásmedúzák a leginkább alapi helyzetűek.
(A modern filogenetikai osztályozásban az olyan csoport tagjait nevezzük alapi, vagy bazális helyzetűnek, amelyek korábban divergáltak, mint a csoport többi alcsoportja.) A kutatók azt várják, hogy az új eredmény elősegíti az ideg - és emésztőrendszer, valamint az alapvető fontosságú szervek kialakulásával kapcsolatos nyitott kérdések megválaszolását is.
A kizárólag csak tengeri környezetben előforduló bordásmedúzák már a törzsfejlődés egészen korai szakaszában leváltak a csalánozók (Cnidaria) törzsének legősibb csoportjáról, a kehelyállatok (Scyphozoa) fejlődési irányáról. A jelenlegi rendszertani besorolásban a csalánozók és a bordásmedúzák törzse alkotja a sugaras szimmetriájúak (Radiata) csoportját.
A bordásmedúzák törzsébe két osztály, a tapogató nélküliek, illetve a tapogatósok osztálya, előbbibe egyetlen, az utóbbiba pedig öt rend tartozik.
Testüket nyolc porcszerű borda tartja, innen származik az elnevezésük is.
A bordák mentén futnak az idegek. A űrbélhez egyetlen keskeny nyelőcső vezet, a kültakarójuk mirigyekben gazdag vékony hámrétegből áll.
Ragadozó életmódot folytatnak, planktonikus áldozataikat enyvsejtek segítségével ragasztják karjaikhoz,
majd a zsákmányt a nyelőcsövükbe gyömöszölik. Valamennyi fajuk hímnős, nem tudnak ivartalanul szaporodni. Külön érdekességük, hogy nem csak kifejlett, hanem lárvakorukban is képesek szaporodni. A bordák mentén található, csillóösszenövésből kialakult úszólemezeik segítségével képesek a helyváltoztatásra.
Az úszó bordásmedúza nagyon szép látványt nyújt
az úszólemezkék szapora mozgatásával kialakuló fénytörés miatt a „bordák" úgy néznek ki, mintha a szivárvány színeiben világítanának. Egyik különleges fajuk a hosszú, szalagszerűen megnyúlt testű Vénusz öve (Cestus veneris), amely a Földközi-tengerben is honos fajnak számít.