Április negyedike: megszállás, vagy félig sem igaz felszabadulás?
![április 4.](https://cdn.origo.hu/2023/12/hi9cWHFz-Ynlt3WrEpGL6O_kes0ZbzsOYvLoqxqjaro/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2IyYzUzYzc2YTllNzRiMWFiODgyZjU5NTJmZGRhZTg5.webp)
Arra a kérdésre, hogy április negyedikét vajon felszabadulásnak, vagy pedig újabb megszállásnak kell-e tekinteni, kevésbé történészi megközelítésből válaszolva azt mondhatjuk, hogy az attól függ.
A Vörös Hadsereg benyomulását, illetve a német megszálló erők kiűzését volt, aki felszabadulásként, sokan mások pedig egy újabb megszállás kezdeteként élték meg.
Azzal együtt, hogy a szovjet bevonulás sokak életét megmentette, sokakét viszont megnyomorította, különösen a szovjet alakulatok önkényeskedéseivel, a rablásokkal, a fosztogatásokkal, a tömeges nemi erőszakkal, valamint a malenkij robottal, a Gulággal, és a Moszkva által Magyarországra oktrojált kommunista rendszerrel, benne különösen a Rákosi-féle rémuralommal.
Magyarország 1944. március 19-én a német megszállással elvesztette függetlenségét.
A magyar közélet németekkel kevéssé szimpatizáló szereplőit a Gestapo elhurcolta, az ország szuverenitását de facto felszámolták, az ország zsidóságának legjelentősebb részét pedig haláltáborokba deportálták, és német nyomásra, az ország továbbra is részt vett az érdekeivel ellentétes vesztes háborúban.
Horthy Miklós kormányzó 1944. október 15-i elvetélt kiugrási kísérlete, valamint a puccsszerű nyilas hatalomátvétel után
Magyarország a Harmadik Birodalom külső védelmi vonalává, az országot romba döntő harcok színterévé vált.
Méltán mondható tehát, hogy a német megszállók és cinkosaik kiverése felszabadulás volt a náci uralom alól.
A szovjeturalom azonban nem állította vissza az ország szuverenitását, hanem saját primitív rendszerét, az elnyomás új formáját rákényszerítve a magyarságra, újabb megpróbáltatások sorozatát okozta.
A gyorsan kiépített rendőrállam, az ÁVH és a pártállami terror tobzódása, tíz és százezrek egzisztenciális tönkretétele az államosítással, a B-listázás, a munkatáborok és a büntetőjognak, mint az "osztályharc" eszközének a legelemibb jogállami normákat felrúgó megtorló alkalmazása széles tömegek elszegényedésével párosulva, sokak számára tette szitokszóvá a felszabadulást.
A korabeli pesti aszfalthumor egyik kapcsolódó "gyöngyszemét" idézve:
Három dúlás volt Magyarország történelmében, a tatárdúlás, a törökdúlás és a felszabadulás.
Tömegek érezték úgy, hogy csöbörből vödörbe kerültünk. Mindenesetre, amikor az egyik megszálló hatalmat egy másik megszálló hatalom váltja fel, azt történelmi szempontból aligha lehet felszabadulásnak nevezni.
Egészen a rendszerváltozásig április 4. a „felszabadulás ünnepe", november 7. mellett a pártállam legnagyobb piros betűs ünnepének számított. A koalíciós időszak (1945-1948) éveiben a rohamosan növekvő kommunista befolyás ellenére sem sikerült elérni április 4. lármás megünnepeltetését;
a széles néptömegek számára ugyanis változatlanul március 15. maradt a legnagyobb nemzeti ünnep.
Révai József, a Magyar Kommunista Párt főideológusa 1947-ben a párt lapjában, a Szabad Népben közölt „Ünnepi tanulságok" című cikke azonban már előrevetítette a közelgő jövő sötét árnyékát.
Révai e cikkében április 4-e primátusát pedzegette március 15-tel szemben.
Az 1948-as centenárium még fényes külsőségek között került megrendezésre, ám árulkodó jel volt, hogy az 1848-as zsákmányolt honvédzászlókat Sztálin utasítására nem a forradalom kitörésének századik évfordulóján, hanem több mint két héttel később, az április 4-i ünnepségen szolgáltatták csak vissza. A döntő fordulat 1950-ben következett be, amikor a Népköztársaság Elnöki Tanácsa 10. számú törvényerejű rendeletével
április 4-ét a legnagyobb nemzeti ünnepnek nyilvánította.
A korszak hangulatának jobb megértéséhez talán tanulságos lehet néhány sort idézni a jogszabály szervilis szövegéből: „Április 4. a magyar nép soha el nem múló hálájának, forró szeretetének, a baráti és szövetségi hűségnek ünnepe, felszabadítója, példaképe, függetlenségének oltalmazója, a béke legfőbb őre és legerősebb támasza a Szovjetunió, a dicsőséges szovjet hadsereg, népünk és a haladó emberiség tanítója s igaz barátja, a nagy Sztálin iránt. Április 4. nemzeti ünnep, Magyarország legnagyobb nemzeti ünnepe, a magyar felszabadulás, a megbonthatatlan szovjet-magyar barátság napja".
Ezzel vette kezdetét a hosszú évekig, évtizedekig tartó felvonulási kényszer és hatalmas katonai parádék időszaka. A Rákosi-féle trojka egyik fő oszlopa, a cipészsegédből lett vezérezredes, Farkas Mihály honvédelmi miniszter 1950-ben meghozott rendelete alapján egészen 1965-ig minden évben katonai díszszemlével ünnepelték meg az úgynevezett felszabadulást.
Az utolsó monstre katonai parádét a 20. évforduló alkalmából rendezték meg 1965-ben.
Onnantól kezdve már csak ötévente volt díszszemle. A Kádár-korszak történetében az utolsó katonai parádét 1985-ben, a 40. évforduló alkalmából rendezték meg, az akkori honvédelmi miniszter, Oláh István vezérezredes vezénylete mellett.
A felszabadulás napja az egyre jobban felpuhuló Kádár-rendszer utolsó éveiben családi kiránduló programmá, televíziós Önök kérték kívánságműsorrá szelídült.
Április 4-ét az első szabadon választott országgyűlés az 1991. évi VIII. törvénnyel törölte végleg a nemzeti ünnepek sorából.
Az Ideiglenes Nemzeti Kormány volt az, amely április 4-ét, még 1945-ben rendeleti úton a felszabadulás ünnepének nyilvánította.
A dátum forrásául azonban nem a történelmi valóság, hanem a szovjet hírügynökség, a TASSZ 1945. április 4-i kommünikéje szolgált, amely Sztálin utasítására azt közölte,
hogy a Vörös Hadsereg aznap, április 4-én kiverte Magyarországról az utolsó német egységeket is.
A második világháború magyarországi végnapjainak dokumentarista pontosságú története azonban teljesen mást mutat.
A második világháború utolsó német hadászati offenzív kísérlete, a Dunántúlon 1945. március 6-án elkezdődött „Tavaszi ébredés" hadművelet, amelynek támadó ékét az ardenneki ütközetben harcedződött 6. SS páncélos hadsereg alkotta, alig másfél hét alatt összeomlott.
A 2. ukrán front március 16-án indította meg ellentámadását,
amelynek stratégiai célja a német haderő Magyarország területéről való kiszorítása, és Bécs elfoglalása volt.
A moszkvai főparancsnokság, a Sztavka feje, Joszif V. Sztálin igencsak bosszús volt a magyarországi hadműveletek, különösen Budapest ostromának nem várt elhúzódásáért.
Sztálin szeretett győzelmi határidőket szabni a tábornokainak, és ez most sem volt másként. Március 16-án Sztálin táviratban megüzente Fedor Tolbuhin marsallnak, a 2. ukrán front parancsnokának, hogy a dunántúli hadműveleteket április 4-ig be kell fejezni, és addigra ki kell verni az utolsó német katonát is Magyarország területéről.
A "gazda" által szabott határidőket, függetlenül azok megalapozottságától (lásd a Budapest öt napon belüli elfoglalására vonatkozó korábbi sztálini ukázt), illett komolyan venni.
Tolbuhin hadseregcsoportja ez alkalommal jól vette az akadályokat.
Március 22-én elfoglalta Székesfehérvárt, március 31-én pedig Sopront, majd felvonult az osztrák határra, hogy ausztriai területre helyezze át a hadműveleteket.
A 2. ukrán front egységei itt azonban nem várt akadályba ütköztek. A Rábafüzes és Nemesmedves térségében kiépített úgynevezett birodalmi védőállás, ha megállítani nem is tudta a diadalmasan előrenyomuló szovjet gőzhengert,
bosszantó határ menti csetepatékra kényszerítette Tolbuhin egységeit,
veszélyeztetve a Moszkvából árgus szemekkel figyelt határidő pontos betartását.
Ezért azt követően, hogy április 4-én néhány szovjet alegység benyomult az utolsó, a térképen önálló közigazgatási egységnek számító Nemesmedves faluszéli utcáiba, a megkönnyebbült Tolbuhin marsall - meg sem várva a községért és környékéért kibontakozott harcok végeredményét –, megtáviratozta Moszkvába, hogy "Sztálin elvtárs parancsát" sikeresen végrehajtotta.
Csakhogy a nemesmedvesi alvég április 4-i szovjet megszállása még nem jelentette a magyar területek hiánytalan elfoglalását. Ugyanis még több mint egy hétig tartó, hullámzó csatározás bontakozott ki Nemesmedves térségében.
A közigazgatási szempontból Nemesmedveshez tartozó Magyarbüks községből
csak április 11-én sikerült kiverni a németeket, akik a környékbeli majorságokban még ezután is fanatikusan kitartottak.
A délnémet területek irányába Ausztrián keresztül kibontakozó nagy szovjet hadművelethez képest ezek a tanyavilági csetepaték már valóban nem osztottak és szoroztak, de történelmi tény, hogy a későbbi években ájulásig magasztalt felszabadulás napjával, április 4-ével szemben, még április 12-én is német lövészek hasaltak magyar földön.
Ungváry Krisztián kutatásai szerint a legutolsó német alegységeket csak április 13-án szorították ki az utolsó talpalatnyi magyar földről, a Kapuy-major területéről Pinkamindszent környékén. Tolbuhin marsallnak azonban nem kellett aggódnia, Moszkva szemei már nem láttak el eddig.
A második világháború Magyarországon tehát nem április 4-én, hanem egyes kutatások szerint 12-én, vagy más források alapján csak 13-án ért véget.