Még a holttestekből is ettek Lenin ostromlott városában
![Leningrád](https://cdn.origo.hu/2023/12/ER5Y4p01IJ0wwTTIxwQWILDSuyjIi4Ui18tvcRWR6b8/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzZhZGZhMzBhM2NhMDQ4NTdhODM4ZTlmZWExNTEwOGI5.webp)
A német Harmadik Birodalom 1941. június 22-én meglepetésszerűen, hadüzenet nélkül támadta meg a Szovjetuniót.
A német villámháborús gépezet három irányban robogott előre, Hitler a Ritter von Leeb vezértábornagy parancsnoksága alatt álló északi hadseregcsoport elé célként Leningrád, a "bolsevik ideológia szülőhelyének" elfoglalását tűzte ki.
A fő szovjet védelmi vonalat augusztus végén törték át,
szeptember közepére már tíz kilométerre közelítették meg a várost,
miközben a finn hadsereg északról, Karélia felől előrenyomulva vágta el az összeköttetési vonalakat.
Addigra azonban Leningrádot sikerült megerősíteni, a mintegy hárommillió lakosból félmilliót mozgósítottak, akik 35 kilométernyi barikádot és 625 kilométernyi lövészárkot építettek ki.
A népfelkelők közé vagy a Vörös Hadseregbe 340 ezren léptek be, s mintegy félmillió embert sikerült evakuálni.
A védelmet Georgij Zsukov, majd 1942 tavaszától Leonyid Govorov tábornok irányította.
A németek nem tudták és nem akarták „menetből” elfoglalni a várost,
mert ez hatalmas áldozatokat követelt volna. Hitler inkább úgy döntött, lassan "fojtja meg", folyamatos bombázással és kiéheztetéssel kényszeríti térdre Leningrádot.
Az ostromgyűrű szeptember 8-án zárult be teljesen, Leningrádot elzárták a Szovjetunió többi részétől.
A német bombák már az első napokban telibe találták a legnagyobb élelmiszerraktárt, a megmaradt készletek hetek alatt kimerültek, gyorsan elfogytak a kőolaj- és szénkészletek is.
A védőknek ezután a hideggel és az éhséggel is meg kellett küzdeniük,
az abban az évben rendkívül kemény tél beálltával nem volt központi fűtés, a befagyott vízvezetékek miatt pedig az ivóvízellátás is megszűnt.
Az élelmiszer fejadagok egyre csökkentek,
1941 végén egy személynek már csak 12,5 deka kenyér járt naponta, és ennek a fele is fűrészpor volt.
Az emberek megették háziállataikat, aztán bőrdarabokból és a falról lekapart tapétaragasztóból főztek levest, a túlélők némelyike kannibalizmusról is beszámolt.
Novemberben 11 ezer, decemberben 53 ezer, januárban már 100 ezer ember halt meg,
a holttestek újságpapírba csomagolva feküdtek az utcákon, mert koporsó sem volt, arra pedig senkinek sem maradt ereje, hogy a fagyos földben sírokat ásson.
A blokádon azonban volt egy rés: amikor novemberben befagyott a várostól északnyugatra fekvő Ladoga-tó, a német vonalak mögül, 380 kilométeres távolságból a jég hátán érkezett utánpótlás, ez volt a híres "élet útja".
Az útvonal azonban rendkívül veszélyesnek számított, a járművek elakadtak a hóban, a bombák szaggatta jég lékein el is süllyedhettek, ezért emlegették "a halál útjaként" is.
1941. decemberében a Vörös Hadsereg elfoglalt egy vasúti csomópontot, egyharmadával lerövidítve ezzel az utat, és újrakezdődtek az evakuálások, az ostrom első évében összesen egymillió embert sikerült kimenekíteni.
1942 tavaszára némiképp normalizálódott a helyzet: az ostromlott városban termelni kezdtek a gyárak, a parkokban és a járdaszélen termesztett zöldséget élelmiszersegélyek egészítették ki.
A leningrádi frontvonal 1941 októberétől nem változott lényegesen, jóllehet a németek egyre növelték az ágyúzás és a légi bombázások mértékét.
A szárazföldi blokádot 1943. január 18-án sikerült feltörni,
amikor a támadó és a várost védő szovjet erők összetalálkozva 8-10 kilométer széles folyosót létesítettek,
biztosítva a szárazföldi, majd a vasúti összeköttetést is a város és a már felszabadult országrészek között.
Helyreállt a leningrádi lakosság ellátása, az iparvállalatok nyersanyaghoz és fűtőanyaghoz jutottak, több villamos energiát állítottak elő, és teljes gőzre kapcsolt a hadiipari termelés.
A polgári lakosság létszáma ekkorra 800 ezerre olvadt,
közülük még sokakat az év során evakuáltak a hátországba.
Az ostrom 1944. január 27-ig tartott, amikor a Vörös Hadsereg nagyszabású támadása délen a balti államok területére szorította vissza a német haderőt, északon a finneket pedig nyáron kényszerítették visszavonulásra.
A 872 napig tartó blokád szinte felmérhetetlen pusztítást okozott emberéletben és anyagi javakban. Hitler többször is kijelentette, hogy a város elpusztítása a célja, nem szándékozik a civil lakosság életét megkímélni.
Az ostrom alatt becslések szerint legalább egymillió ember halt meg, többen, mint a sztálingrádi csatában, és ez a szám nagyobb, mint a teljes amerikai és brit háborús emberveszteség. A németek a városon kívül fekvő cári paloták nagy részét elpusztították, a bennük maradt műkincseket Németországba szállították.
A bombázások és ágyúzások következtében több ezer épület, lakóházak, iskolák, gyárak és kórházak semmisültek meg, tönkrement az úthálózat és az infrastruktúra nagy része.
A második világháború után Leningrád elsőként kapta meg a Hős Város kitüntetést. Már 1944-ben megalapították Leningrád ostromának és védelmének múzeumát, amelyet 1952-ben bezártak, mert úgymond kisebbítette Sztálin szerepét, de 1989-ben, a glasznoszty idején újranyitották.
A blokád egykori frontvonalán parkok és emlékhelyek gyűrűjét alakították ki a ma már ismét Szentpétervár nevet viselő város körül, ennek szimbolikus középpontja a Győzelem terén álló 48 méteres obeliszk, föld alatti múzeum és szoborcsoport.
A városban maradt Dmitrij Sosztakovics a blokád első hónapjaiban kezdte írni VII. szimfóniáját, amelyet már evakuálása után fejezett be.
A művet 1942 augusztusában az ostromlott városban is előadták,
a zenészek közül többen a próba közben meghaltak, de a koncertet a rádió közvetítette, és propagandacéllal a német vonalak felé is kihangosították.
(Forrás: MTVA Sajtó Adatbank)