Világos: drámaian bölcs döntés, vagy hazaárulás?
![Világos](https://cdn.origo.hu/2023/12/x00UyQexqj6WxmNvbg8d6zQE0URZtehq65AZDq--MOg/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzFkZGFlYzU4NGUwMjQyZDY4Y2M1ZWMyM2VlOWU5NDRl.webp)
„Amint a gróf eltávolodott, Görgey a lovával serege elé lépett. Tisztjei és katonái azonnal körülvették. Beszélni kezdett volna, hogy utoljára köszöntse seregét. De egy hangot sem tudott kipréselni magából. Végül tompa zokogás tört fel melléből, mire az egész hadsereg levegőeget betöltő Éljen Görgey! kiáltással, könnyezve válaszolt vezérének..."
(Drozdov, a III. orosz hadtest tisztje, a világosi fegyverletételről)
Az 1849-es győzelmet győzelemre halmozó nagy tavaszi hadjárat megrémítette, az oktrojált olmützi alkotmány ellenhatásaként kimondott április 14-i trónfosztás pedig mélyen felháborította a bécsi udvart. A „lázadó magyar rebellisek"ellen bevetett császári csapatok főparancsnoka,
Windisch-Grätz herceg lekicsinylő véleményével szemben azonban a honvéd haderő sokkal ütőképesebbnek bizonyult a vártnál,
és 1849 tavaszán egész sor megrendítő csapást mért a defenzívába szorult osztrák csapatokra.
Ebben a Bécs számára válságosra fordult helyzetben Ferenc József, a 19. életévében járó ifjú osztrák császár, büszkeségét félretéve, 1849. május elsején saját kezű levelet írt az orosz cárnak, amelyben katonai segítséget kért I. Miklóstól a „magyar lázadás" leveréséhez.
A cár, akit módfelett aggasztott, hogy a magyar forradalom és szabadságharc példája ragadóssá válhat, május 9-én ígértet is tett a kért segítségre.
Május 20-án az osztrák császár egyfajta Canossát járva
Varsóban járult I. Miklós színe elé, hogy személyesen is előadja kérését.
A cár a még korábban Erdélybe küldött orosz segédcsapatok kudarcából okulva elhatározta, hogy akkora hadsereget küld Magyarországra, amely egymagában is képes lesz legyűrni a honvéd hadtesteket.
A varsói paktum végleg megpecsételte a magyar szabadságharc győzelmi kilátásait.
A június közepéig több hullámban felvonult, Paszkevics herceg és Rüdiger gróf parancsnoksága alatt álló 200 ezer fős cári intervenciós sereg
akkora túlerőt képviselt az osztrák csapatokkal együtt,
hogy velük szemben a honvéd haderőnek 1849 nyarán már nem maradtak reális esélyei a győzelem kivívására.
Az orosz intervenciós csapatok betörése után már csak idő kérdése volt a szabadságharc leverése, és a magyar függetlenség ügyének elbukása.
A július 5-én másodszorra is hadseregparancsnokká kinevezett Görgey Artúr tábornok pontosan felismerte, hogy a honvédseregnek az egyesült intervenciós erőkkel szemben semmiféle reális esélye sincs.
Ezért azt tervezte, hogy az oroszoknál gyengébb és demoralizáltabb osztrák csapatokra mér először csapást, megakadályozva a cári erőkkel való egyesülésüket. Görgey csak úgy látta megmenthetőnek a szabadságharc ügyét,
ha az osztrákok ellen indított új hadművelettel egyidejűleg sikerül politikai egyezségre jutni a cárral,
az orosz csapatok harcnélküli kivonásáról.
E haditerv jegyében vette kezdetét a második komáromi csata, de Kossuth többszöri sürgetésére, július 13-án Görgey kénytelen volt elvonulni Komárom alól, hogy a Szeged-Maros vonalra összpontosítsa erőit.
Hogy Görgey eredeti elképzelése mennyire helyén való volt, azt a komáromi erődben visszamaradt, Klapka György tábornok parancsnoksága alatt álló két hadtest további harcai is jól bizonyítják.
Klapka tábornok augusztus 3-án lendületes ellentámadást indított, és egészen Pozsonyig szorította vissza a fejveszetten menekülő osztrákokat,
majd Győrből is kiverte a császári csapatokat, és újra magyar fennhatóság alá vonta Székesfehérvárt.
Görgey Artúr tehát helyesen ismerte fel, hogy az egyesült honvéd haderő még képes lett volna végzetes csapást mérni az osztrákokra, ha sikerül időben megakadályozni a cári intervenciós erőkkel való egyesülésüket.
A tábornok ezért nem értett egyet Kossuth parancsával, ami megosztotta a már amúgy is erős létszámhátrányban lévő honvéderőket,
de fegyelmezetten végrehajtotta a kormányzó direktíváját.
Görgey hadserege először Vácnál ütközött meg az oroszokkal. Július 15. és 28. között véres utóvédharcok közben - nagyjából a téli hadjárat útvonalát megismételve - egészen Tokajig vonult seregével.
Görgey tábornok, mint kitűnő taktikus, a mozgóharc mesterének számított, amit még ebben a reménytelennek tűnő helyzetben is képes volt bebizonyítani.
E briliáns hadmozdulatával távol tudta tartani az orosz főerőket a Tiszától,
valamint az ország déli részén állomásozó honvédseregtől, majd a cári csapatokat megelőzve átkelt a Tiszán, és augusztus 5-én Nagyváradról Aradra indult, hogy ott egyesüljön Dembiński altábornagy seregével.
Görgeyvel ezek a szép taktikai sikerek sem feledtették azonban, hogy harmincezer fős seregének nincs sok esélye Paszkevics tábornagy 200 ezres intervenciós haderejével szemben. A Dunántúlról Aradig végrehajtott mesteri visszavonulás híre még I. Miklós cárhoz is eljutott.
Ennek hatására a főparancsnok július 21-én Hruljov tábornok útján fegyverszüneti ajánlatot kapott a cári hadvezetőségtől,
amit Kotljarovszkij huszárkapitány és Rüdiger gróf tüzérhadnagy adott át Görgeynek a fővezér rimaszombati táborában.
Az orosz fegyverszüneti ajánlat a tiszteknek és a legénységnek is teljes szabadságot garantált.
Görgey Artúr válaszát Gróf Batthyány László főhadnagy és Báró Mednyánszky Endre százados vitte meg Hruljov tábornoknak, amelyben a fővezér kijelentette, hogy egyezség esetén nem csak a seregének, hanem a lakosságnak is biztosítékot kér.
Három nappal később, július 24-én közvetlenül Rüdiger tábornagytól egy is kapott egy igen udvarias hangnemű felszólítást a fegyverletételre, amelyet Bory Miklósné, Báró Hellenbach Karolina juttatott el az Alsózsolcán állomásozó magyar tábornoknak.
A diplomáciai protokollnak mindenben megfelelő udvarias orosz ajánlatokról Kossuth Lajos is értesült,
aki mindezek alapján reménykedni kezdett egy osztrákellenes orosz-magyar különbékében. Ezért július 30-án Szemere Bertalan és Gróf Batthyány Kázmér segítségével a szabadságharc jogosságát ecsetelő memorandumot fogalmazott meg, amelyet Görgey közvetítésével augusztus 5-én juttattak el az orosz táborba.
Az első memorandumot augusztus 6-án nyomban egy második államirat követte, amelyben a kormány megüzente, hogy a magyar nemzet szívesen látná, ha a jövőben valamelyik orosz nagyherceg viselné Szent István koronáját.
A politikai rendezés reménye hamarosan szétfoszlott,
mert az orosz intervenciós hadsereg főparancsnoka, Paszkevics tábornagy azt az üzenete küldte Görgeynek, hogy ő csak szigorúan katonai kérdésekről hajlandó tárgyalni, a politikai tartalmú indítványokkal közvetlenül Bécshez kell fordulnia a magyar kormánynak.
Amikor a temesvári katasztrófáról szóló tragikus hírt Guyon tábornok augusztus 10-én meghozta Aradra, Kossuth azt azonnal és minden megjegyzés nélkül tovább küldte Görgeynek.
Kossuth jól ismerte Görgeyt, és pontosan tudta, hogy a racionális gondolkodású tábornok ilyen körülmények között
már nem fogja tovább folytatni a minden szempontból reménytelenné vált küzdelmet.
Görgey még intakt, Aradon állomásozó seregét
a Temesvárnál győzedelmeskedő és hatalmas túlerőben lévő ellenség közvetlen bekerítéssel fenyegette.
Emiatt,- a három héttel korábbi helyzethez képest – most már a fegyverletételt sem lehetett feltételekhez kötni.
Kossuth ennek a gyászos és nagyon népszerűtlen, megalázó aktusnak az ódiumát testálta át Görgeyre. Az abszolút reménytelenné vált helyzetben Kossuth – a kormány tagjaival együtt – augusztus 11-én lemondott, és a teljes polgári valamint katonai hatalmat Görgeyre ruházat át.
A korlátlan hatalom ekkor már szinte semmit sem jelentett,
hiszen az ország legnagyobb része ellenséges megszállás alá került. Kossuth utolsó, a nemzethez intézett patetikus szózatában többek között ezt írta: „A szerencsétlen harcok után, amelyekkel Isten a legközelebbi napokban meglátogatta e nemzetet, nincs többé remény, hogy az egyesült osztrák és orosz nagyhatalmasságok ellen az önvédelem harcát siker reményével folytassuk."
Kossuth rögtön a lemondása után, az oszmán szultán menedékjogát elfogadva, elhagyta az országot, és törökföldre menekült.
Görgeynek még az akasztófa fenyegető árnyékában sem jutott eszébe az országot és az embereit elhagyni.
A fővezér ezekben a rendkívül súlyos pillanatokban is józanul és taktikusan gondolkodott.
Elhatározta, hogy csak és kizárólag az oroszok előtt teszi le a fegyvert, az osztrákokkal, - a magyar alkotmányosság eltipróival - pedig nem hajlandó tárgyalni, mert ha ezt tenné, de facto elismerné, hogy csak egyszerű lázadásról, nem pedig az önkény ellen felkelt nemzet szabadságharcáról volt szó.
Görgey a reá ruházott korlátlan hatalom ellenére sem akart egyedül dönteni ebben az országot és hazát érintő a súlyos kérdésben. Összehívta tehát az összes elérhető tábornokot és törzstisztet (köztük néhány későbbi aradi mártírt)
és erre a nyolcvanfős alkalmi tanácsra bízta a végső döntés meghozatalát,
hogy folytassák-e utolsó csepp vérig a kilátástalan harcot, vagy pedig letegyék-e fegyvert.
Az összegyűlt tábornokok és ezredesek előtt ismertette a helyzetet, azt is megindokolva, hogy miért a fegyverletételt, és az oroszok előtti kapitulációt javasolja.
Azonban önökre bízom a döntés jogát. Ahogy döntenek, úgy fogok cselekedni"
- fűzte hozzá, majd sarkon fordult, és kiment a sátorból, hogy személyes jelenlétével se befolyásoljon senkit a végső döntés meghozatalában.
Rövid időn belül visszahívták, és tájékoztatták, hogy két fő kivételével mindenki az oroszok előtti fegyverletételre szavazott. Ezután már csak egyetlen dolog maradt hátra: a fővezér sietve levelet írt Rüdiger tábornagynak, közölve, hogy seregével együtt leteszi a fegyvert a cári csapatok előtt. Augusztus 13-án a Világos mellett elterülő síkon utoljára sorakozott fel a dicső csaták egész sorát megvívó honvédsereg.
A fővezér elléptetett lován katonái előtt, majd megállt, hogy elbúcsúzzon tőlük. Ám egyetlen szó sem jött ki Görgey Artúr torkán: csendes zokogás rázta a magyar szabadságharc legsikeresebb hadvezérének vállait.
A honvédsereg katonái ezt látva, könnyezve, egy emberként háromszor is dörgő hangon elkiáltották: "Éljen Görgey! Éljen a szabadság!"
Görgey Artúrt hosszú hátralévő élete során méltánytalan támadások egész sora érte,
az őt szapulók kórusát pedig a vitathatatlan érdemekkel rendelkező „turini remete", az emigrációba menekült Kossuth Lajos vezényelte.
Talán a bukás miatti keserűség, vagy az aradi tizenhármak sorsa,
esetleg a véres megtorlás miatti lelkiismeretfurdalás mondatta ki Kossuthtal a Görgeyvel szembeni hazaárulás igaztalan vádját.
Görgey Artúr, a magyar szabadságharc egyik legjelentősebb alakja, néma méltósággal viselte az őt ért méltánytalanságokat. 98 éves korában, 1916. május 21-én halt meg Budapesten.