Itt csúcsok nélkül is csúcs élményben lesz részünk
![öskü, hajmáskér](https://cdn.origo.hu/2023/12/_vd0p2W2GoUo7XJ4e-tXcA1qQpT3MMjolFrbzoroHT8/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzE2NmZmNGEyZDc3MzRiMGM4YmE0NmJmN2VlMDIxNWEx.webp)
Szerencsére szép számmal akadnak hazánkban közismert helyek, amelyek látványosságukkal és hangulatukkal méltán vonzzák a kirándulókat. De még ennél is több az olyan helyek száma, amelyekből ugyan hiányzik a látványos panoráma, a sziklaalakzat vagy egyéb hűhafaktor, mégis érdeklődésre tarthatnak számot.
Létezik viszont egy harmadik, különleges csoport: az igazán látványos, mégis alig ismert tájak. Ilyen például Öskü és környéke. Június közepén megpróbáltuk egy nap alatt felfedezni az összes látványosságát, de hamar beláttuk, hogy ez esélytelen.
A Bakony déli lábánál járunk, ahol a sziklás hegyek kicsit az erdős hegyektől távolabbra nyújtóznak, és még a Veszprém felől folyó, széles Séd patak is elkanyarodik előlük. Nagy része kopár vidék, amelynek lakatlan, északi részét évszázadok óta a hadsereg használja. Az óriási tüzérségi lőtér olyan távol van a lakott területektől, hogy még a néhány kilométert tévedő lövedék sem veszélyezteti a civileket.
Egyedül az itt eredő patakok forrásai környékén van talpalatnyi termékeny föld, ezek a részek oázisként zöldellnek a dombok alatt. Már a rómaiak is építkeztek itt, az elmúlt években
Öskü határában egy őrtorony és egy völgyzáró gát falait tárták fel.
Öskü és Hajmáskér az eltelt évszázadokban folyamatosan épült és alakult, a vasút, majd a szélesedő 8-as főút pedig egyre közelebb hozta a két települést Veszprémhez és Székesfehérvárhoz.
Ennek köszönhetően a két falu mára tulajdonképpen a két megyeszékhely és a közeli Várpalota kertvárosaként funkcionál: a tíz-húsz percenként járó buszok és a vonatok is negyed óra alatt a legközelebbi városba repítenek. Mi is így érkeztünk, vonattal egyenesen Öskü központjába.
Leszállás után szinte a peron fölött áll
a falu legismertebb épülete, a kilencszáz éves körtemplom.
Elterjedt neve, a rotunda ősi latin szó, amely kör alakú épületet jelent. A rota (kör, kerék) szóból származik, amelynek különféle módosulatai a világ számos nyelvében élnek (rolád, rotáció, roller, rulett).
Az Árpád-kori körtemplomok közül mára csak az ösküi maradt meg építéskori állapotában. Eredeti céljára viszont már nem használják, hiszen a falu gyarapodó lakossága a 19.században új, nagyobb templomot építtetett, azóta
a körtemplomot jeles alkalmakkor kápolnaként használják.
A két katolikus templom mellett egy 18. századi evangélikus templom is díszíti a tájat.
Miután alapos körülnéztünk, nekivágtunk a körtemplom tövéből induló, kanyargós István utcának. Hamar elértük a faluból kivezető utat, néhány házzal később pedig már a vasúti átjárónál jártunk, amelynek sorompója egyben a falu határában hullámzó dombok bejáratát is jelentette.
Aki a kis hegyek hallatán Alpok helyett bükki magasságokra gondol, csalódnia kell. Ez ugyanis a terepből 10-30 méterre kiemelkedő, miniatűr sziklák, völgyek, csúcsok és hegyoldalak világa: kék ég, hullámzó zöld, ahol minden távolság játszi könnyedséggel elérhető. A környék legmagasabb csúcsain túl viszont már inkább a barna az uralkodó szín.
A Hajmáskér felé tartó úton csak két hónapig zöldell a nyár.
A dolomitdombokat borító, pár centi vastag talajon június végére már csak néhány elvirágzó árvalányhaj emlékeztetett az igazán színpompás időszakra.
Egy hosszabb, egyenes szakasz végén már Hajmáskér határában jártunk. Az alig emelkedő domboldal tetejéről, az eddigiekhez képest már szinte szédítő magasságból tekinthettünk le a Tési-fennsík lábára. Itt már újra több volt a zöld,
a lábunk alatt megjelent a Veszprém felől folyó Séd patak
és a Budapest-Boba vasútvonal: mint valami gondos munkával elkezdett terepasztal, amelyet végül nem sikerült befejezni.
Visszafelé aztán eltűnt az ösvény, és ahol néhány kisebb szikla mögött az idevezető utat sejtettük, csak egy újabb minivölgyet találunk. Eltévedtem a kedvenc terepasztalomon? Pedig itt sem egyformák a dombok, de úgy látszik,
annyira belefeledkeztem a tájba, hogy elvétettem az irányt.
Újabb völggyel arrébb aztán már a Hajmáskérre vezető szekérúton jártunk. Az utolsó nappali vonat közelgő indulására tekintettel úgy döntöttünk, vissza is indulunk rajta.
A nap mérlege: 12 kilométer gyaloglás (ez nagyrészt úgy jött össze, hogy cikkcakkban jártuk be a kis területeket), és legalább két tucat hegy megmászása, miközben csak néhány száz méter jelzett úttal és két másik kirándulóval találkoztunk. Pedig a távoli, hófödte hegyek és a szobai terepasztalok közti, átjárható és átlátható átmenet egészen egyedülálló túraélményt kínál.