Fény az alagút végén. Így lehetne talán leginkább jellemezni a Steel Wheels-t, amely véget vet a zenekar nehéz periódusának. Mick és Keith újra együtt, megszűnt a széthúzás, és jöhet egy újabb klasszikus Stones-lemez, olyan, amilyet a rajongók is vártak. A Steel Wheels korántsem hibátlan, de mégis egy korrekt rocklemez, és mint ilyen, valamit törleszt a banda nyolcvanas években felhalmozott "adósságából".
Sajnos szegény Charlie Watts még itt is háttérbe szorul az elektronikus dobok mögött, de szerencsére a Stones már felhagyott azzal, hogy utolérje a popvilág legújabb húzásait, és inkább csak játsszák a rock n' rollt - amihez talán még mindig ők értenek a legjobban. Váratlan húzásokra tehát ne számítsunk, de örvendetesen kevés a töltelékszám, megfelelő arányban hallunk balladákat és rockos húzószámokat, szóval panaszra végül is senkinek nem lehet oka, de azért érezhetően rutinmunka a lemez, és ugyan kivel szemben legyünk maximalisták, ha nem a Stonesszal?
Öt év telik el a Steel Wheels óta, a mérleg egy turné, néhány szólólemez és egy új basszusgitáros, Darryl Jones személyében, ami azt jelenti, hogy távozott a zenekar legidősebb tagja, Bill Wyman (aki egyébként a mai napig aktív zenész). Mi tagadás, a többiek sem fiatalok - már ötven fölött van a csapat, mindez azonban nem akadályozza meg őket abban, hogy csináljanak egy elismert és jó lemezt. Igen, a Voodoo Lounge a legjobb Stones-album a Tattoo You óta.
És hogy mindez miben nyilvánul meg? Egy hagyományos és időtlen hangzású albumban. A produceri székben Don Was, aki jó irányba tereli a zenészeket, és Jagger helyenként újra megpróbálkozik ugyan valami trendivel, még ez sem téríti le a Voodoo Lounge-ot a helyes útról. A lemez kritikai és közönségsiker, és a rajongók borzasztó hálásak azért, amiért a Stones nem akar más lenni, mint ami valójában (még azt is megbocsátják, hogy a lemez egy kicsit túl hosszú). És bár a példátlanul gazdag életműben azért érthetően nem kap központi helyet a lemez, mégis igazolja a zenekar létének szükségességét a kilencvenes években is.
1997-re a Stones elérkezett oda, hogy mégis engedett Jagger folytonos modernizálási igényeinek, és ismét megpróbálkozott a hangzás aktualizálásával. Szerencsére most jó emberhez fordultak, és a Dust Brotherst, illetve Danny Sabert kérték fel, hogy irányítsák a Rolling Stones kalandozásait a dobgépek és samplerek világában. Persze vigyáztak, hogy ne essenek túlzásba, így Keith Richards szigorú keretei között maradtak, és felfrissítve, de megőrizték a Stones eredeti hangzását.
A legutóbbi stúdióalbum így lett energiától duzzadó, friss, mégis a menetrend szerinti zeneírásnak köszönhetően hagyománykövető egyszerre. Az albumon megtalálható minden kötelező elem: lírai magaslatok, kemény rock és a már szokásosnak mondható reggae felé hajló kísérletezés. A lemezen nincs egy igazán ütős sláger sem, de egészében véve ez az anyag is megállja a helyét a Stones-archívumban.
Inkei Bence - Varga Csaba