A legendás színész, aki idős korában, a kommunizmusban eltartási szerződés kötésére kényszerült, és egy panelház alagsorában búcsúzott az élettől
![Gózon Gyula EGYÉB TÁRGY FOTÓ kalap KÉPKIVÁGÁS korlát kőkorlát Közéleti személyiség foglalkozása laza arckép, portré ÖLTÖZÉK KIEGÉSZÍTŐ SZEMÉLY színész TÁRGY](https://cdn.origo.hu/2023/12/D2D8LZdJauHlp9hqO24HbJmQg6GyYXA7OROfb0NlfQ0/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2JiZmM3NzExMzE4YTQ0ZGFiYjkwZTAxMmJmZDI3OWEz.webp)
A Nemzeti Színházban Gózon Gyula ötvenkét hónap „szünet" után, 1946. január 17-én játszik újra. Stellárist, a tündérkirályt alakítja a Nádasdy Kálmán, az Operaház főrendezője által színre vitt Nestroy-műben, a Lumpáciusz Vagabundusban.
Kassák Lajos írja a darabról a Színház című folyóiratban:
„Mennyi ifjúság, ártatlan képzelgés, jóhiszemű bizalom sugárzik a műből!"
Gózon Gyula 1946. december 12-én az Andrássy úti Nemzeti Kamaraszínházban Gerhart Hauptmann A bunda című művében játssza el először Krügert, a jómódú, de korlátolt kispolgárt. A dráma második felvonásában bukkan fel, váratlanul, üvöltve, jajveszékelve: „Megloptak, főbíró úr, megloptak!'" A főbírót alakító Somlay Artúr végigméri, majd azt dünnyögi: „Meglopták, hm."
Utóbb válnak erősen áthallásossá a darab mondatai - ahogy Kassák sorai is.
Négy évvel később, 1950. december 8-án megismétlődik a különleges színpadi egymásnak feszülés, amikor a Nemzeti Színház bemutatja Schiller Ármány és szerelem című darabját. Somlay játssza von Waltert, a gőgös minisztert. Gózon Millert adja, a városi zenészt, akit legkedvesebb gyermekétől akarnak elszakítani. A Nemzetiben színre vitt Schiller-dráma a korszak egyik legkiválóbb előadása.
A Hauptmann-darabhoz hasonlóan sokat visszatükröz a „békebeli" színjátszás gazdagságából, amelyben izgalmasan vegyült az archaizáló megközelítés a modern, letisztult, természetes játékkal. A sematizmus küszöbén.
Miller figurája Gózon Gyula pályacsúcsát jelenti. Ebbe a szerepébe „játssza bele" mindazt a fájdalmat, amit addig megélt, s amelyről sosem beszél.
Hamarosan mind több sematikus szerepet osztanak rá. Azokat is legjobb tudása szerint játssza el.
A színházak 1949-es államosítása után a Nemzeti Színházat igazgató Major Tamás kijelenti: Berky Lilire nem tart igényt. A döntés mögötteséről Gobbi Hilda beszél a sajtónak:
Bele kell törődniük, hogy nem játszhatnak együtt férjével. A Horthy-rendszer respektálta ezt a "hagyományt", de az új demokráciában mindenkit más és más feladat vár.
Szavai a Kommunista Párt kulturális döntnökeinek hivatalos álláspontját tolmácsolják.
Miközben Gobbi Hilda - legalábbis állítása szerint - eget-földet megmozgat, hogy az ostoba döntést visszavonják. Hiába.
Berky Lili korábbi, tematikus rádióműsorai kapcsán – melyekben az ifjúságot tanította főzni és háztartást vezetni – párthatározatban döntik el: Berky Lilire az új rendszerben is rábízható az ifjúság, amennyiben azt teszi, amit a szerkesztők mondanak.
A színésznő kellemes orgánumával a rádió gyerekműsorainak műsorvezetőjeként, mesemondójaként is alkalmazásba kerül.
Színészként az Ifjúsági Színház társulatához rendelik. Hat éven keresztül játssza ott a rá jutó papírmasé szerepeket a korszak sematikus darabjaiban.
Gózon Gyula 1950-es Miller-alakítását a következő években mind kisebb karakterfeladatok követik 1963-as visszavonulásáig.
Mindeközben 1951-ben érdemes művész lesz, 1954-ben megkapja a Kossuth-díjat, 1955-ben a kiváló művész címet.
Díjaival egyben önmagát igyekszik hitelesíteni a rendszer.
Gózon Gyula Várkonyi Zoltán 1966-os filmjében, A kőszívű ember fiaiban bukkan fel legutoljára filmvásznon a kanonok karakterében.
Utolsó, emblematikus filmes szerepét azonban még a sematizmus éveiben kapja Gertler Viktor 1954-es Én és a nagyapám című mozi darabjában. A nagyapa figuráját alakítja, az unokát játszó Koletár Kálmán mellett.
A Schiller-darab 1950-es bemutatója idején hatvanöt éves Gózon Gyula lassan besorol a magyar színjátszás „nagy öregei" közé – végül az utolsó túlélő lesz.
Az életrajzát jegyző Bános Tibor megfogalmazása szerint:
a mind idősebb Gózon Gyula a híd, amely összeköti a honi színjátszás két ellentétes korszakát, a lassan tűnő, a pátoszba hajló alakításokat magába foglaló múltat és a modernebb, természetesebb színjátszást kínáló jelent.
Gózon Gyula utolsó, felhőtlen kedvvel eljátszott alakítása Csiky Gergely A nagymama című darabjának 1955-ös színreviteléhez köthető. A címszerepet Berky Lili játssza, aki az Ifjúsági Színházból kiszabadulva a Néphadsereg Színházának – a Vígszínház átmeneti titulusa – társulatához kerül.
A nagymamát a Néphadsereg Színházának akkori kamarateátrumában, a József Attila Színházban mutatják be. Gózon Gyula vendégként alakítja Örkény bárót. Gózon Gyula életrajzírója szerint a két idős színész
nem csupán egy pehelykönnyű színpadi történetbe ringatták magukat, hanem visszaálmodták saját ifjúságukat, boldog éveiket is: mindezt csipetnyi gúnnyal, öniróniával és aranyszívű melegséggel. Édesbús őszi verőfény áradt a színpadról.
Berky Lili 1958-ban meghal.
Gózon Gyula egészsége megrendül.
1963 őszén lép utoljára a Nemzeti Színház színpadára.
Shakespeare Macbethjében az angol orvos parányi szerepét játssza.
Az egyik előadás előtt idegesen toporog a sminktükre előtt. Bajlódva készítette el maszkját, kínlódva bújt furcsa jelmezébe. Átcsoszog a szomszéd öltözőbe, ahol a címszerepet alakító Sinkovits Imre várja a kezdést. Gózon Gyula meggyűrt lapot szorongat, nyúlfarknyi szerepének leiratát.
Sinkovits Imre megöleli, leülteti, majd újból és újból átismétli Gózon Gyulával a szöveget. Gózon Gyula el-elakad, Sinkovits Imre tréfákkal oldja a helyzetet.
Nem sokkal később Gózon Gyula egy rádiófelvétel közben döbben rá: alig képes követni példányában kollégái szövegét. A felvétel végén gyöngyöző homlokkal hagyja el a stúdiót.
A rádió körfolyosóján eltéved, a fal mellé simulva keres kijáratot.
Egy kolléga felfigyel a látványra, megszólítja. Gózon Gyula zavaros, összefüggéstelen mondatokkal felel az érdeklődésre. Hazaviszik.
Gózon Gyula, hogy biztonságban tudja magát, már korábban eltartási szerződést kötött egy családdal. Eltartói egy nap eldöntik: eladják a rákospalotai házat.
Gózon Gyulát egy lakótelepi panel negyedik emeletére költöztetik. Kétszer három méteres hallban helyezik el a fekhelyét.
Ágya felett néhány kép, arcok a múltból. Olykor rájuk ismer, mosolyog. A következő pillanatban üres a tekintete. Egy alkalommal nyitva marad a lakásajtó, Gózon Gyula eltűnik.
A ház alagsorában lelnek rá, amikor meghallják, ahogy reszketeg hangon Bagó dalát dalolja:
Nem tud az írni, aki küldte / Mert aki küldte, már nem él...
Olykor szüleivel, egykori barátaival beszélget. Kabossal sokat.
Majd egyre kevesebbet. Mind vékonyabb, csendesebb. 1972. október 8-án hal meg.
Sírhelye a Kozma utcai izraelita temetőben van, az 5B-9-27 számú sírhelyen.
Rákosligeti otthonán emléktábla, nevét megkapta az utca, melynek sarkán a háza állt.
A Gózon Gyula utcán felfelé haladva, egy sportpálya átellenes végében található a Gózon Gyula Kamaraszínház. Bejárata fölött a művész egész alakos szobra. Erkélykorlátot támaszt, a távolba néz.
Források:
Gách Marianne: Egy óra a hetvenéves Gózon Gyulával. Béke és Szabadság, 1955. ápr.
Gózon Gyula: Egy öreg színész emlékei / cikksorozat. Nők Lapja, 1972. febr.-márc.
Bános Tibor: Pályák és sorsok – Gózon Gyula. Kozmosz Könyvek. Budapest, 1981.
Bilicsi Tivadar: "Hol vagytok ti régi játszótársak?..." - Gondolat Kiadó. Bp., 1982.
Bános Tibor: Kabos Gyula. Athenaeum 2000 Kiadó. Bp., 2000.
A Wikipédia vonatkozó szócikke és forrásai. https://hu.wikipedia.org/wiki/G%C3%B3zon_Gyula
Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet: színházi adattár