Az egyéni látásmóddal rendelkező direktor és a még egyénibbnek mondható tulajdonságokkal bíró Fuller pedig olyan varázslatos világot teremtett a képernyőre, hogy öröm nézni. A meseszerű, gazdag fantáziavilág leginkább Tim Burton álmaira hasonlít - nem a rémálmokra természetesen, elég csak a Nagy hal című filmjére gondolni, vagy a Charlie és a csokigyár-ra, főleg, hogy a Pushing Daisies-ben is egy édesség kerül a középpontba.
A Burton-hatás mellett vannak, akik a Jean Pierre Jeunet által lefektetett vizuális hatásokat emlegetik, ami nem is csoda, hiszen a Delicatessen, az Elveszett gyermekek városa és az Amélie csodálatos életé-nek rendezőjének fantáziavilágai is a Pushing Daisies univerzumához hasonlatosan részletesek és szürreálisak.
De bármennyire elsődleges is a sorozat esetében a vizuális hatás, nem szabad elfeledkezni róla, hogy a kreatív készítői elme nélkül nem létezhetne a sorozat, így minimum 75%-ban Bryan Fuller a felelős a nagy sikerért. Arról a Bryan Fullerről van szó, aki 2006/07-ben pihengetett egy kicsit, készült a Pushing Daisies-re, s közben kereset-kiegészítésképp a Hősök írói stábjában vállalt munkát, s írt egy-két epizódot.
Fuller, mielőtt egy egyszerű stábíró lett volna egy évadra, olyan sorozatoknak volt első számú kitalálója, mint a Foxon megbukott Wonderfalls és a Showtime sikersorozata, a Haláli hullák (Dead like me). Ezek témáját elnézve nem véletlen, hogy a Pushing Daisies is eléggé erőteljesen foglalkozik a túlvilág és a fizikailag létező világ kapcsolatával, valamint a halál filozófiájával.
A kritikai siker után a közönségsiker sok mindenkit meglepett Amerikában, így nem véletlen, hogy a készítők már a második évadra készülődnek. Addig mi pedig várhatunk, hogy melyik hazai kereskedelmi csatorna csap le (vagy csapott le) a sorozatra, és hogy milyen lesz a hazai fogadtatás. Abban pedig biztosak vagyunk, hogy a hazai programigazgatói bizalom mindössze egy 23.00 környéki időpontot fog előírni a Pushing Daisies-nek.