Peller Anna és Mariann: Van olyan, amiben két véglet vagyunk
![Peller Mariann magyar műsorvezető és Peller Anna színművész](https://cdn.origo.hu/2023/12/8jiySeKTCJ-XkXukjd53OkbtKw_qlh6R_6ojFQ0vcxE/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50Lzc4NDFiZGI1OWU3ZjQzNDFiNTAxNTdhM2MwNDk5NTQz.webp)
Mariann, látta már a testvérét a Reggeliben? Hiszen ön ugyanabban az idősávban, a Petőfi rádión vezet műsort.
Mariann: Húsvétkor láttam, amikor én nem dolgoztam. Számos adást visszanéztem ám, de tanácsokkal nem fárasztom, csak néhány praktikus dolgot mondtam neki.
Anna: Egy nagy kérdésem volt Mariannhoz az első adás előtt, hogy a „füles” mennyire lesz zavaró. Nem láttam még az elején, hogyan fogok tudni úgy dolgozni, hogy beszélgetek a vendéggel, miközben mondják a fülemre, hogy „két perc van hátra, azt még kérdezd meg, hogy...”
Mariann: És én erre azt mondtam neki, hogy mivel már sok-sok éve szinkronizál, meg fogja oldani.
Ha már szóba került a szinkron, Mariann, mi a kedvenc szinkronja Anna munkáiból és fordítva?
Mariann: Ezt még soha nem kérdezte meg senki! Nálam toplistás a Kész katasztrófa (Trainwreck), amiben Amy Schumert szinkronizálta. Egyrészt imádom azt a filmet és Schumert, aki jó értelemben egy őrült, remekül állt neki a tesóm hangja.
Anna: Nagyon szerettem Mariann munkáiból a Nászfrászt (License to Wed). Az új filmekből pedig azokat, amikben Margot Robbie-nak kölcsönzi a hangját, például a Focust.
Ki viseli rosszabbul a kritikákat?
Anna: Igazából idegenektől könnyebben viseljük el, mint egymástól. Ugyanakkor elvárjuk a másiktól, hogy őszintén elmondja a véleményét. Először nagyon tud fájni, de mindig rájövünk, hogy igaza volt a másiknak.
Aztán két napig nem hívják egymást?
Mariann: Dehogy, ilyen soha nincs! Csak adott pillanatban esik rosszul, fél óra múlva már nem is foglalkozunk vele. Visszatérve a kritikákhoz, szerintem mi csak azoktól viseljük rosszul, akik fontosak nekünk. Ha azt írják a neten, hogy békaszájú, szürke meg ilyesmi, az egyszerűen nem érdekel.
Anna: Arra azért mindig emlékszem, amikor összekevernek minket és a munkáinkat a kommentelők. Az szórakoztató.
Élőben vagy felvételről jobb dolgozni?
Mariann: Nagyon szeretem az élő rádióműsorban, hogy mindig van valami váratlan dolog. Az olyan dopping és olyan ad hoc jellegű poénokat tud szülni, amit imádok. A felvételekben pedig azt szeretem, hogy alakítható, formálható, feszesebbre vágható.
Anna: Olyan, mintha a színházat hasonlítanám a filmhez. Az egyikben addig csiszolhatod a munkát, amíg a legjobb eredményt nem kapod, de az élő adásoknál vagy a színházban mindig olyan dolgok történnek, amire nem számítok. Nyilván mindkettőnek megvan a szépsége.
Mit néztek gyerekként a tévében?
Anna: Mindent. Rá voltunk kattanva Haumann Péter szinkronjaira. Ezeknek köszönhetjük, hogy mindketten szépen beszélünk.
Mariann: Emlékszem az elsőre, amit rongyosra néztünk: a Segítség, felszarvaztak! volt.
Anna: Tényleg! Vannak olyan hangsúlyok, amiket róla másoltunk, annyira imádjuk. És emlékszem, rengeteg mesekazettát hallgattunk. Otthon pedig a saját hangunkat rögzítettük kazettára, van is olyan felvétel, ahol én beszélek folyamatosan, Mariannból pedig csak annyit lehet hallani, hogy „Most én! Most én!”
Ehhez képest mit engednek nézni otthon a gyerekeknek?
Mariann: Én szinte mindent.
Anna: Nálunk azért meg van szabva, hogy mennyi mesét nézhet.
Mariann: Mi a másik véglet vagyunk. Mivel a férjem is és én is tévések vagyunk, mindig megy valami, zongorázunk a távirányítón. A fiúkat egyébként nem érdekli a tévé, nekik legfeljebb elindítjuk a laptopon a Bogyó és Babócát, ha úgy van, és ez elég a boldogsághoz. Viszont a Szomszédokat most is megnézzük esténként és a főcímnél énekelnek a fiúk.
Volt olyan helyzet az eddigi műsoraikban, amit nehezen tudtak kezelni?
Anna: Sírás nem is olyan régen tört rám, annak a hölgynek a története kapcsán, akit a szülés után a klinikai halálból hoztak vissza az orvosok. Az ő élete, az ő küzdelme nagyon megérintett. Akkor a Reggeliben én is elsírtam magam.
Mariann: Nekem is a megható műsorok jutnak eszembe, például az, amikor egy teljes műsor a rádióban az SOS Gyermekfaluról szólt. A háttértörténetekre, a gyerekek traumájára nagyon érzékeny vagyok... Persze Harsányi Leventével a másik végletet is megismertem. Ő gyakran vág olyan arcot, vagy dob be egy olyan félmondatot, ami után percekig röhögünk.
Van olyan személy, vagy téma, akit, vagy amit szeretnének vendégként „behozni” a műsoraikba?
Anna: Haumann Péter!
Mariann: Jaj, de egyetértek veled! Szólj, ha lesz ilyen, akkor megyek én is!
Anna: Egyszer találkoztam vele az Operettszínházban, a Vígözvegy darab próbáján. De nem volt közös jelenetünk, csak takarásban láttam. De Gálvölgyi Jánossal is szeretnék leülni egyszer beszélgetni. Szerintem zseniálisan dolgozik. Ember nem mond úgy poénokat, ahogyan ő.
Mariann: Nekem már maga, az Utazás a lelked körül műsor egy megvalósult álom. Mert olyan témával foglalkozhatom, ami nagyon érdekel. Hálás vagyok a sorsnak, hogy erre a Life TV nyitott volt. Magát a formátumot olyan négy éve álmodtam meg. Sokakat szeretnék még meghívni. Szeretném tudni, hogy miben hisz és milyen „megmagyarázhatatlan” dolgok vannak Alföldi Róbert, vagy Stohl András életében.
Ugyanakkor érzi, hogy mekkora a felelőssége azzal, hogy ezoterikus műsort vitt képernyőre?
Mariann: Persze. És az én műsoromban nincs is jelen a kézrátétes, telefonálós jóslás. Nem akarok befolyásolni senkit, és nem szeretnék hiteltelen szakembereket sem meghívni. Tényleg Anna, te még nem is voltál vendég a műsorban!
Anna: És mehetek?
Mariann: Naná!