Állati Forma-1 életre, halálra
![sebesség](https://cdn.origo.hu/2023/12/5RPFypjduz6Dq8nfFPW6OsS3NrYtqgT8aPBkQMRvMl8/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzEyZGFiM2Y3NDU1MTQ3M2Y4OTcwZGEzN2MyNjQxYTI4.webp)
A motoros repülés hajnalán, az első világháború éveiben a belsőégésű robbanómotorral hajtott korai vadászgépek
160 km/óra körüli sebessége elképesztő teljesítménynek számított.
A többméteres szárnyfesztávolsággal rendelkező büszke masinák azonban - az állatvilágnál maradva, és innen vett hasonlattal élve – csak szánalmasan vánszorgó lajhárok voltak az élővilág egyik csodája, és a földi bioszféra abszolút sebességbajnoka, a varjúméretű vándorsólyom (Falco peregrinus) mellett.
Az aprócska és kultikus ragadozó madár
irányított zuhanórepülésben elért 322 km/óra sebessége messze felette áll minden egyéb állati gyorsaságbajnok teljesítményének.
Vízszintes repülésben is képes elérni a 172 km/órás sebességtartományt, így nem csoda, hogy a prédáját alkotó más kisebb madarak eleve esélytelenek repülve elmenekülni a villámsebes ragadozó elől. A vándorsólyom e pártalan képessége már a régmúlt kultúrák csodálatát is kivívta.
A nemes ragadozó még napjainkban is Angola és az Egyesült Arab Emirátusok címerállata. Közeli rokona, az ugyancsak a sólyomalakúak családjába (Falconidae) tartozó és sebesen szárnyaló kerecsensólyom (Falco cherrug) pedig honfoglaló eleinknek volt a legendás totemállata, a turul. A vándorsólyom a világ legelterjedtebb ragadozó madara, a fagyos sarkköri vidékektől a fülledten meleg trópusok világáig mindenütt előfordul.
A levegőt uraló sebességbajnokok között a képzeletbeli dobogó második fokán egy másik „élő vadászgép”, az alig 16-17 cm hosszú, és 42-48 centiméteres fesztávolsággal rendelkező sarlósfecske (Apus apus) áll.
Az elnevezés ne tévesszen meg senkit, az apró, a sarlósfecskefélék családjába (Apodidae) tartozó madárnak ugyanis
semmi köze sincs a valódi fecskefélékhez.
A tavasz hírnökeiként kedvelt villásfarkú füstifecskéhez (Hirundo rustica) való nagyfokú hasonlósága az azonos körülményekhez történt alkalmazkodás, az úgynevezett konvergens evolúció eredménye.
Az elképesztő légi manőverekre képes madár
vízszintes repülésben elért 171 km/órás maximális sebességével az állatvilág gyorsasági ezüstérmese.
A hazánkban is megfigyelhető sarlósfecskék egészen különleges szokásokkal rendelkeznek; a levegőben repülve alszanak és párosodnak.
Rendkívül rövid és gyenge lába miatt a földre kényszerült sarlósfecske nem, vagy csak nagyon keservesen tud a magasba emelkedni,
így könnyű prédájává válik más ragadozóknak.
Rendszertanilag a kolibrikhoz (Trochilidae) áll a legközelebb ez az Eurázsiában elterjedt, és a telet Afrikában átvészelő vándormadár.
Az úszóhártyás lábú, és a szárazon esetlenül, nevetségesen totyogó récefélékről (Anatidae) aligha gondolnánk, hogy köztük is akadnak igazi légi akrobaták.
Ez olyannyira így van, hogy a levegőóceán harmadik helyezést elért sebességbajnoka, az örvös bukó (Mergus serrator) is ebből a családból kerül ki. Az 52-58 cm hosszú és 70-86 centiméteres szárnyfesztávolsággal rendelkező vízimadár
irányított zuhanórepülésben képes elérni a 106 km/órás sebességet,
amely teljesítménnyel az állati légi gyorsasági verseny harmadik helyezettje.
A hosszú és keskeny csőre alapján nem éppen réce megjelenésű madár
nem csak hogy kitűnően repül, hanem kiváló merülési képességekkel is rendelkezik.
Miután a magasban keringve kiszemeli magának a kisebb nagyobb halakat vagy halrajokat, a villámgyors zuhanórepülés után a vízbe csapódva, a halakat megszégyenítő manőverezéssel kergeti tovább zsákmányát a felszín alatt.
Az elsősorban halakat prédáló faj az északi félteke hűvös területeit kedveli; Izland, a Brit-szigetek, Skandinávia és Észak-Szibéria a fő elterjedési területe. Vándorlása során sem távolodik el a víztől, a folyamokat illetve tengerpartok vonulatát követve vándorol.
A szárazföldek koronázatlan gyorsasági királya a kelet és dél-afrikai szavannák nemesen kecses macskaféléje, a gepárd (Acinonyx jubatus). Az afrikai macskafélék (Felidae) között a kisebb testű ragadozók közé tartozik, a kifejlett egyedek fej és törzshossza 110 és 150 cm közötti, a fehéres, pamacsos végű farok pedig átlagosan 60-80 cm körüli.
A gepárdok testtömege 21 és 72 kilogramm között ingadozik. A gepárd az egyetlen, amely más macskaféléktől eltérőn nem lopakodva, lesből vagy falkában támadva, hanem fölényes sebességét kihasználva ejti el zsákmányát.
Rövidtávon felgyorsulva képes 110 és 120 km/óra közötti sebességtartományt is elérni.
Az eddigi hitelesített abszolút rekord egy olyan egyedtől származik, amelyik 640 méteres távon, 20 másodperc alatt 115,2 km/órás sebességet ért el.
Viszont a csúcssebességét csak nagyon rövid ideig képes fenntartani,
mert futás közben annyira felhevül a teste, hogyha nem állna meg, elpusztulna.
A másik figyelemre méltó tulajdonsága, hogy még a legnagyobb sebességgel vágtázva is képes éles irányváltásokra, amit a farkával irányít.
Öt alfaja ismert, ma már csak a keleti és dél-afrikai füves szavannákon honos, a dél-ázsiai populáció kihalt. A házimacskához, a leopárdhoz és a pumához hasonlóan, a gepárd is tud dorombolni. Kedvenc zsákmánya a kistestű Thompson antilop.
A szárazföldi gerincesek közötti sebességverseny második helyezettje az angol telivér. A lóféléknek (Equuidae) ma már csak az Equus caballus az egyetlen fennmaradt, háziasított faja, a tenyésztésnek köszönhetően számos fajtával.
Az úgynevezett melegvérű telivérek közül
az angol telivért az arabs lovakból tenyésztették ki a 17. illetve 18. század fordulóján.
Az összes fajtiszta angol telivér három őstől származik, az 1687-ben török hadizsákmányból Angliába került Berley Truk, valamint az 1706-ban Arábiából a szigetországba importált Darley Arabian, és Godolphin Arabian valamennyi angol telivér közös őse. A szép állású, magasan tűzött nyakú és átlagosan 150-170 cm marmagasságú fajtát versenyzés céljára nemesítették, így nem véletlen, hogy a szárazföldi gerincesek közül az angol telivért tekinthetjük a második helyen álló sebességbajnoknak.
Hosszú vágtában képes elérni a 70-80 km/órás sebességet, így könnyen érthető, hogy a lovassportokban a gyorsasági versenyen, a galoppon miért is az angol telivérek (és lovasaik) mérik össze képességeiket.
Magyarországon a fajtát Széchenyi István gróf, és Wesselényi Miklós báró honosította meg.
Az 1791 óta folyamatosan vezetett angliai méneskönyvbe, a Genereal Stud Book-ba mind a mai napig valamennyi fajtiszta angol telivér adatait bejegyzik.
Amíg a gepárd csak egész rövid távon képes maximális sebességgel futni, addig a villásszarvú antilopnak (Antilopcarpa americana) meg sem kottyan, hogy kilométereken át vágtázzon teljes sebességgel. Ez a párosujjú patás (Artiodactyla) fajnevével ellentétben nem az afrikai illetve ázsiai antilopok, hanem a szarvasfélék (Cervidae) rokona.
Az észak-amerikai kontinens nyugati partvidékén, Kanadától Mexikóig elterjedt faj a hosszú távú gyorsfutás bajnoka,
akár kilométereken át képes 70 km/óra körüli sebességgel futni.
Az 1920-as 30-as években a kíméletlen vadászat miatt jelentősen lecsökkent az állományuk, és a villásszarvú antilop majdnem a kihalás szélére került.
A természetvédelmi intézkedéseknek köszönhetően napjainkban a teljes állományt 450 ezer egyedre becsülik. Az 1,2 – 1,5 méteres fej-törzshosszúságú, és 20-70 kilogrammos testtömegű villásszarvú antilopok között csak a hímek viselnek jellegzetesen görbült, és kissé előreugró agancsot.
A leggyorsabb szárazföldi gerincesek mellett egyfajta kontrasztként érdemes szemügyre venni a földkerekség leglassabb emlősét is. Hogy melyik is lehet ez az állat, közmondásossá vált lustasága miatt nem nehéz kitalálni, ez ugyanis a kétujjú lajhár (Choloepus didactylus).
Az emlősök világán belül külön magasabb taxont alkotó lajháralakúak alrendjébe (Folivora) és lajhárfélék családjába (Megalonichyda) sorolt meglehetősen mókás kinézetű kétujjú lajhár tipikus lombkorona lakó állat, a dél-amerikai kontinensen elsősorban az Amazonas vízgyűjtőterületén található kiterjedt trópusi esőerdők lakója.
A 60-85 cm testhosszúságú, és 4-10 kilogramm súlyú lajhár
normál tempóban percenként 1,83 – 2,44 méteres „távolságot” tesz meg
a kíváncsi zoológusok mérései szerint. Ha veszélyt érez, azért ő is képes „felgyorsulni”, ilyenkor akár 4,3 métert is megtesz percenként.
Amíg a szárazföldi gerinceseknek a gravitációval, addig a tengerlakóknak a nagy sebesség eléréséhez a jelentős közegellenállással kell megküzdeniük.
A víz hozzávetőleg 820-szor sűrűbb, mint a levegő tengerszinten.
Mi magunk is megtapasztalhatjuk, hogy mennyivel nagyobb erőkifejtést igényel, ha a parton, vagy pedig akár csak térdig érő vízben próbálunk meg futni.
A sebesen úszó tengeri élőlények testformája tökéletes hidrodinamikai adaptációnak tekinthető, amely hosszú törzsfejlődés eredményeként vált egyre tökéletesebbé. Az állatok számára a szárazföldön is különleges teljesítmény elérni egy gépkocsi sebességét, mindez azonban hatványozottan igaz az óceánlakókra. A világtenger aranyérmes sebességkirálya az Ernest Hemingway hallhatatlan regényéből is jól ismert fekete marlin (Istiompax indica). A fekete marlin egyike a világtenger legméretesebb csontos halának; a kifejlett egyedek hossza eléri a 4,65 métert testtömegük pedig a 750 kilogrammot.
Rövid távon felgyorsulva az eddig mért legnagyobb 129 km/órás sebességével a fekete marlint tekinthetjük az óceánok abszolút sebességbajnokának.
Indopacifikus halfaj, az Indiai - és a Csendes-óceán trópusi, szubtrópusi vizeiben mindenütt előfordul ez a partoktól távoli nyílttengeri térséget kedvelő nemes ragadozó.
Igen nagy becsben áll a sporthorgászok, és - különösen ízletes húsa miatt - a tengeri ínyencségeket kedvelők körében. A marlinokkal vagy vitorláshalakkal azonos rendszertani csoportba, a makrahal-alakúak alrendjébe (Scombroidei), de önálló családba tartozó kardhal (Xiphias galdius) sem méretben, sem pedig sebességben nem nagyon marad el trópusi rokonától.
A 4,5 méteres hosszúságot elérő, a Földközi-tengereben (az Adriát is beleértve) honos kardhal csúcssebessége szintén meghaladja a 100 km/órát.
Ami a sebességét illeti ezüst, az ízletes húsát tekintve viszont alighanem aranyérmes kékúszójú tonhal (Thunnus thynnus)
rövidtávon elért 117 km/órás maximális sebességével a második leggyorsabb tengerlakónak számít.
Ez a szép megjelenésű, és a makrélafélék családjába (Scombridae) tartozó nyílttengeri ragadozó rajhal a kereskedelmi halászat egyik fő célpontja.
A világ egyik legjobb tonhalhalászati területének számító Földközi-tengeren a kíméletlen ipari lehalászás miatt kritikusan megcsappant az állományuk. A kifejlett egyedek átlagos testhossza 200 -260 cm körüli,
az eddig ismert legnagyobb kékúszójú tonhal teljes hossza 485 cm volt.
Az Atlanti-óceán keleti és nyugati szelfterületein kívül a Földközi – és a Fekete-tengerben is előfordul. Rajokban jár, aktív ragadozó, amely nagy sebességét kihasználva ejti el a más, kisebb halakból álló zsákmányát.
Érdekes tulajdonsága, hogy izomzatát valamint az agy környékét egy különleges vércirkulációs rendszer segítségével képes állandó jelleggel melegebben tartani a víz környezeti hőmérsékleténél.
Többek között ennek tudható be a kékúszójú tonhalak hihetetlen aktivitása.
A csontos halak többségétől eltérően a tonhal nem rendelkezik úszóhólyaggal.
A tengeri tápláléklánc csúcsán álló, gyakran indokolatlanul félelmetes hírnévnek örvendő cápákat (Selachimorpha) a közvélekedés igencsak sebes ragadozóknak tartja, nem is indokolatlanul. A marlin illetve kardhalfélék és a kékúszójú tonhal mellett van egy szintén helyezésre méltó cápafaj is az óceáni sebességversenyben, a röviduszonyú makócápa (Isurus oxyrinchus).
Talán ennek a fajnak a neve sem ismeretlen a szépirodalmat kedvelők körében; Hemingway kisregényének főhősét, Santiagót, az öreg halászt ugyanis a röviduszonyú makó fosztotta meg élete fogásától, a hatalmas fekete marlintól. Ez a rendkívül dekoratív megjelenésű, hasán hófehér, hátán kobaltkék színű, átlagosan 2,5 -3,2 méter hosszú cápa igazi gyorsaságbajnok; rövidtávon felgyorsulva egyes mérések szerint a 90 km/órás sebességet is eléri.
Ezzel az imponáló sebességgel nem csak a heringcápafélék családjába (Lamnidae) tartozó cápák, hanem az összes cápafaj abszolút gyorsaságrekordere.
Világszerte elterjedt a melegvizes tengerekben, elterjedésének a víz hőmérséklete szab határt;
a 16 Celsius foknál hűvösebb vizeket elkerüli. A nyílt óceáni térségek lakója, prédáját makrélák, tonhalfélék és más kisebb cápafajok alkotják, de még a marlin és kardhalfélék sem érezhetik biztonságban magukat a makó félelmetes fogazatától, és káprázatos sebességétől.
(A cikk megjelenését a Magyar Telekom támogatja. Az Origo Média és Kommunikációs Szolgáltató Zrt. kizárólagos tulajdonosa a Magyar Telekom Nyrt.)