Nagyhatalmi paktum szülte a demokráciát kivégző lopakodó diktatúrát
![Rákosi](https://cdn.origo.hu/2023/12/qEkhRI-ehRuFv2NRtUwlQmS50Wv8WKv9IKv-HKp8t7w/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2M1MzA3MDZmYmVlZTQyMTliNmU1MjAzYjVmYmVhYWI1.webp)
Még javában tartott a második világháború, amikor a szövetséges hatalmak képviselői, Franklin D. Roosevelt amerikai elnök, Winston Churchill, a londoni háborús kabinet miniszterelnöke, valamint Joszif V. Sztálin szovjet pártfőtitkár 1943. november végén Teheránban megtartott első közös tanácskozásukon megállapodtak a náci Németország legyőzése utáni új európai nagyhatalmi rend alapelveiben.
Az amerikai elnökkel szemben, aki elsősorban valamiféle elvont, magasztos elvek mentén képzelte el a háború utáni új világrend kialakítását,
Churchill és Sztálin abszolút reálpolitikai megközelítésből kezelte ezt a kérdést.
Sztálin számára – aki külpolitikájában a régi cári birodalmi imperializmus hagyományait folytatta - teljesen magától értetődő volt, hogy ameddig Hitler hadait üldözve a Vörös Hadsereg eljut Európában, addig fog kiterjedni a Szovjetunió befolyása is.
Churchill hasonló, csak merőben más előjelű reálpolitikai megfontolásból viszont azt tartotta kívánatosnak Anglia, illetve a nyugati világ szempontjából, hogy a jövőbeli szovjet befolyás határai minél keletebbre húzódjanak. A „három nagynak" a Harmadik Birodalom végóráiban, 1945. februárjában megtartott jaltai konferenciáján Sztálin Roosevelt támogatásával elérte, hogy az angolszász szövetségben Hitler ellen küzdő Lengyelországban saját kreatúrái, az úgynevezett lublini kormány váljon hatalmi tényezővé, a legitim londoni emigráns kormánnyal szemben.
Roosevelt egyrészt komolyan hitt benne, hogy Sztálin és a szovjetrendszer Hitler legyőzése után demokratikus irányba fordul,
másrészt az amerikai kormánynak ekkor még Japán legyőzése miatt, szüksége volt a szovjet diktátor támogatására. Roosevelt ezért sokkal inkább hajlamos volt Sztálin kedvébe járni, mint a szovjet vezető szándékain átlátó brit miniszterelnök.
Churchill egyenesen tragikusnak tartotta Kelet-Közép-Európa szovjet bekebelezését, ám sokat nem tehetett ez ellen.
A Vörös Hadsereg 1945. májusára Németország szívéig hatolt, Közép-Kelet-Európa és a Balkán jelentős része szovjet megszállás alá került. Magyarországon Horthy 1944. október 15-i kiugrási kísérletének kudarca után,
Szálasi Ferenc német érdekeket kiszolgáló nyilas kabinetje került hatalomra.
A formálódó új, demokratikus hatalom motorja az 1944. december 2-án Szegeden megalakult Magyar Nemzeti Függetlenségi Front (MNFF) volt,amelyben a Magyar Kommunista Párt (MKP), a Szociáldemokrata Párt (SZDP), a Független Kisgazda-, Földmunkás- és Polgári Párt (FKGP), a Nemzeti Parasztpárt (NPP), a Polgári Demokrata Párt (PDP) és a szakszervezetek tömörültek.
A Tiszántúlt már megszállt Vörös Hadsereg árnyékában,
pontosabban a szovjet kormány nyomására december 21-én Debrecenben megalakult az Ideiglenes Nemzetgyűlés,
majd a rákövetkező napon az Ideiglenes Nemzeti Kormány. Budán még dörögtek az ágyúk, amikor a Moszkvában kiszemelt új pártvezetés, az emigráns kommunista Rákosi Mátyás vezetésével 1945. január végén Budapestre érkezett.
Sztálin, „a gazda", Rákosi feladatává tette a párt újjászervezését, és a kommunista hatalom kiépítését Magyarországon. Sztálin azonban Magyarországon és Csehszlovákiában eleinte hosszabb átmenettel számolt, ezért is ment bele a Jaltában megígért szabad választások megtartásába.
Idehaza a kommunista párt helyzete mindennek, csak kedvezőnek nem volt éppen mondható. Az 1919-es Tanácsköztársaság leverése után
a kommunista pártot törvényen kívül helyezték az országban,
és az alig néhány száz főből álló illegális párt nem rendelkezett semmiféle érdemi társadalmi támogatottsággal a Horthy-korszak idején.
A baloldalt és a munkásságot az 1920-as illetve 30-as években, az 1921-es Bethlen-Peyer paktum után egyedüli legitim parlamenti pártként a Magyarországi Szociáldemokrata Párt (MSZDP) képviselte. Az ország 1944. március 19-én bekövetkezett német megszállása után az SZDP (a párt nevét 1939-ben változtatták meg) is illegalitásba kényszerült,
vezetői közül a Gestapo többeket letartóztatott, és koncentrációs táborba hurcolt.
A föld alá kényszerült szociáldemokraták ugyan bekapcsolódtak az antifasiszta ellenállást szervező Magyar Front munkájába, ám a villámgyorsan változó harctéri események, de különösen a kemény nyilasterror miatt, egy-két akciózást leszámítva, a front nem tudott érdemi ellenállást kifejteni.
Az SZDP múltjára figyelemmel nem csoda, hogy a németek kiverése után, az 1945 tavaszától újraszerveződő többpárti parlamentáris rendszerben egyedül a Szociáldemokrata Párt rendelkezett komoly tömegbázissal a két baloldali munkáspárt közül.
A Kommunista Párt mögött viszont Moszkva, és a budapesti székhelyű Szövetséges Ellenőrző Bizottság élére kinevezett Vorosilov marsall állt,
aki mindent megtett, hogy Rákosiék pozícióját erősítse.
Az 1945 áprilisában a fővárosba települt kormányzati szervek döntöttek a legfontosabb kérdésekben: a háborúból való kilépésről, a jóvátételi kötelezettségek teljesítéséről, az újjáépítésről, a közigazgatás újjászervezéséről, és hoztak meg olyan, a belső viszonyokat gyökeresen átrendező intézkedéseket, mint amilyen például az 1945. március 17-ével bevezetett földosztás volt.
Az új hatalom jellegét tekintve baloldali túlsúlyú volt ugyan,
de képviseltették magukat benne a demokrácia polgári irányzatai is. Az általános, egyenlő, titkos választójog alapján rendezendő nemzetgyűlési választásokról az 1945. szeptember 12-én elfogadott, 1945. évi VIII. tc. rendelkezett. Ennek értelmében minden 20. életévét betöltött magyar állampolgár választó és választható volt.
A törvény rendelkezése alapján korábban feloszlatott „horthysta" pártok és szélsőjobboldali szervezetek országos vezetőségének tagjai, valamint a háborús bűnösök nem gyakorolhatták választójogukat.
A törvény a parlamenti mandátumok pontos számát nem határozta meg,
csak az egy mandátum megszerzéséhez szükséges szavazatok számát rögzítette, így a Nemzetgyűlés létszáma a választók részvételétől függött.
A Horthy-rendszer alatt a hatalom közelébe jutó pártok sem indulhattak a választásokon, ami elősegítette a Független Kisgazdapárt (FKGP) egyfajta gyűjtőpárttá válását. Az MNFF pártjai nem hoztak létre közös listát, ám október 25-ei kiáltványukban jelezték, hogy folytatják a közös kormányzást a választások után is.
A rendkívül kiélezett kampányban a klérus és a polgári tábor egységesen felsorakozott az FKGP mögött, ezt Mindszenty József hercegprímás október 18-ai pásztorlevele is megerősítette, amelyet az ország valamennyi katolikus templomában felolvastak a híveknek. Az ilyen előzmények után 1945. november 4-én megtartott nemzetgyűlési választásokon
az FKGP elsöprő győzelmet aratott, a szavazatok 57,03 százalékával megszerezte az abszolút többséget.
.
Mindez hatalmas csalódást jelentett Rákosiék számára, akik ekkor taktikát váltva és Vorosilov segítségével igyekeztek a választási eredményükkel indokolhatónál sokkal jobb pozíciót szerezni maguknak a végrehajtó hatalomban. A klasszikus polgári demokrácia játékszabályai szerint az FKGP egymaga alakíthatott volna kormányt, ám ez szembe ment a kommunisták érdekeivel.
A kisgazdák földindulásszerű győzelme egyértelműen azt jelezte, hogy az ország döntő többsége nem kér a szovjet típusú, úgynevezett népi demokráciából,
hanem a hagyományos polgári berendezkedés híve. Ez természetesen sem a Kremlnek, sem pedig a magyarországi kommunistáknak nem tetszett.
Vorosilov a jaltai konferencián megszületett egyezményre hivatkozva ragaszkodott a nagykoalícióhoz. A szovjetek nyomására a dezignált miniszterelnök, Tildy Zoltán az FKGP elnökségének tiltakozása ellenére is kénytelen volt belemenni,
hogy a kommunisták kapják meg a csúcsfontosságú belügyi tárcát,
amellyel a rendőrség és a közigazgatás közvetlen kommunista irányítás alá került.
Rákosi kíméletlenül fel is használta ezt a lehetőséget a kommunista egyeduralom kiépítésére, és politikai ellenfelei, a „reakció" felszámolására. A belügyi tárca sáncai mögül a kommunisták, már az első belügyminiszterük, Nagy Imre hivatalba lépése után azonnal hozzákezdtek a bimbódzó demokrácia saját képükre formálásához.
Az eredetileg a háborús bűnösök felelősségre vonására megalkotott 1945. évi VII. törvénycikk, valamint az azt kiegészítő 81/1945. M.E. számú kormányrendelet bevezette a politikai jellegű népbíráskodást.
A Belügyminisztérium szervezetén belül létrehozták a Politikai Rendészeti Osztályt, amely 1946 októberétől a Magyar Államrendőrség önálló szerveként, Államvédelmi Osztályaként (ÁVO) működött a hithű kommunista, és Rákosi talpnyalója,
a szabósegédből lett rendőrtábornok, Péter Gábor irányítása alatt.
Az ÁVO lett a lopakodó diktatúra legfontosabb fegyvere,"a munkásosztály ökle", amely Rákosi kézi vezérlésével hozzáfogott a kommunisták politikai ellenfeleinek likvidálásához.
Maga Rákosi a Magyar Kommunista Párt 1946. október III. kongresszusán hirdette meg nyíltan is a harcot a „reakció", azaz az FKGP és a parlamenti polgári pártok ellen. A Rákosi-féle szalámitaktika kivitelezésére konstruálták meg az ÁVO hathatós közreműködésével a koncepciós pereket, amellyel 1947-re véglegesen meggyengítették mind a kisgazda, mind pedig a polgári pártokat. Már csak egyetlen feladatot kellett megoldani az egypártrendszer bevezetéséhez, a Szociáldemokrata Párt bekebelezését.
A politikai életben 1945-től újult erővel résztvevő SZDP-t mély belső megosztottság gyötörte. A régi szociáldemokraták, Peyer Károly, Kéthly Anna, Valentiny Ágoston,Szeder Ferenc vagy a Györki Imre és mások által képviselt úgynevezett jobbszárnya
élénken ellenezte a kommunisták gátlástalan, és a demokratikus intézmények ellen indított támadását
csak úgy, mint a Rákosiék által 1947 elejétől egyre gyakrabban ajánlott „egyesülési", valójában beolvasztási törekvéseket.
A baloldali, ekkoriban azonban már ténylegesen kriptokommunista szociáldemokrata pártvezetők, Szakasits Árpád és Marosán György vezetésével, Rákosi receptjét alkalmazva először sikeresen elszigetelték, majd eltávolították az egyesülést és a kommunistákkal való szorosabb szövetséget ellenző régi szocdem politikusokat.
Szakasits Árpád, aki mindig is a kommunistákkal való szorosabb szövetség kialakításának volt a híve, már 1944 októberében aláírta a két párt együttműködéséről, és jövőbeli egyesüléséről szóló megállapodást. A kommunistákkal történő fúzió legfőbb párton belüli szószólója és agitátora azonban az 1945 augusztusáig országos, majd 1947-ig vezető titkári pozíciót betöltő Marosán György volt.
Az egyesülés előkészítésének jegyében a két párt, - miután sikerült kiebrudalni a szocdem párton belüli ellenzéket - 1948. március 10-én közös Politikai Bizottságot állított fel, amelynek Marosán György lett az elnökhelyettese.
Ezután felgyorsultak az események: az alaposan „leszalámizott" Szociáldemokrata Párt opportunista vezetői minden lényeges kérdésben Rákosi ukázát követték az egyesülési szerződés megfogalmazásában, és elfogadtatásában. A történelminek beharangozott egyesülési nagygyűlésre a két párt vezetőinek és küldötteinek jelenlétében 1948. június 12.-én került sor.
Az „egyesülés" a gyakorlatban azt jelentette, hogy a kommunisták egyszerűen bekebelezték a nagy múltú és szebb időket látott munkáspártot,
a szociáldemokrata párt árulóinak segítségével. Szakasits és Marosán meg is kapták a júdáspénzüket, előbbi a minden adminisztratív hatáskör nélküli pártelnöki pozícióba került, Marosán pedig a Magyar Dolgozók Pártja budapesti bizottságának lett az első titkára.
A tényleges hatalom azonban szilárdan Rákosi Mátyás kezében maradt,
amit az eljövendő évek történései bizonyítottak. A fúzióval gyakorlatilag egyetlen komoly riválisa sem maradt az MDP-nek, az 1945-től folyamatosan leszalámizott pártcsökevényeket 1949-ben a hazafias Népfront nevű kommunista ernyőszervezetbe integrálták. A „fordulat évével" vette kezdetét a magyar történelem egyik legsötétebb időszaka, a Rákosi-diktatúra.