Most kiderült, ki volt Kádár valódi népe
![egyház](https://cdn.origo.hu/2023/12/bQY3XluP2Ysc5lquH3QMFypqMnLCtb7Ct74GBJ8Kk9Q/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2M3NTZhZGRkYmU4ZDQzODhhNGIwNGM2MGJmOTI5NGMx.webp)
Rendhagyó vállalkozás eredménye a Nemzeti Emlékezet Bizottságának azon kiadványa, amely azt próbálja összefoglalni, milyen ideológiai alapokról próbálta a társadalmat felépíteni a 30 évvel ezelőtt mögöttünk hagyott kommunista diktatúra. A „Tudják már a kisgyerekek is" - tanulmányok a proletárdiktatúra ideológiai és kulturális alapjainak megteremtéséről – című kiadvány öt aspektusból közelíti meg azt a kérdést, hogy mi is volt a szellemi alapja a kommunista diktatúrának, és ezeket a gondolatokat, hogyan próbálták eljuttatni a társadalom különböző csoportjaihoz.
„Meg kell értetni mindenkivel – különösen a fiatalokkal -, hogy a legszebb emberi cél a szocializmus, a kommunizmus”. Kádár János eme kijelentése az egész kommunista diktatúra mottójául szolgálhatna, ami a hatalomgyakorlás másodlagos területeit illeti. A magyar emberek ugyanakkor nem voltak elég fogékonyak erre vízióra, emiatt 1945-től egészen a diktatúra bukásáig az élet minden szegmensére kiterjedt az ideológiai indoktrináció.
Miként szolgálta a Szovjetunió érdekeit az a fejlemény, hogy a kommunista mozgalom magyar teoretikusainál az 1930-as évek második felében megjelent a nemzeti hagyományokhoz való kapcsolódás igénye? Miért tulajdonított 1945 után kiemelt jelentőséget a kommunista párt a magyar sportélet irányítása feletti ellenőrzés megszerzésnek?
Miért érte számos kritika az agitációs és propagandamunkát a pártvezetés részéről az 1956-os forradalom és szabadságharc leverését követő hónapokban?
Hogyan zajlott a diákok ideológiai nevelése az egyetemi és főiskolai oktatásban a Kádár-korszakban? Milyenek voltak a cigányság mindennapjai a szocializmus évtizedeiben, és miként erodálták a roma kulturális hagyományokat a szocialista kísérlet uniformizáló törekvései?
A Nemzeti Emlékezet Bizottsága kulturális munkacsoportjának kötetében öt, egymáshoz látszólag lazán kapcsolódó, ám valójában ugyanazon probléma egyes részterületeit, a sokágú hatalmi befolyás témáját más-más oldalról feltáró tanulmányokból plasztikus képet kaphatunk arról, milyen eszközökkel igyekezett a szocializmus felépítésének jelszavai mögé bújó hatalom megteremteni a társadalom feletti minél hatékonyabb ellenőrzést.
A kötetből többek között megtudhatjuk, hogy mennyire felelt meg a valóságnak az a kép, hogy a hazai kommunisták is a nemzeti érdekek oltalmazójának, a becses nemzeti hagyományok örököseinek tüntették fel magukat. Mindezzel kapcsolatban Czeslaw Milosz, lengyel írót idézik, aki puszta külsőségként írta le azt, hogy a kommunista pártok a nemzeti hagyományokhoz ragaszkodnak.
„Nagy hangon folyik a vita hazafiságról, a nemzet legjobb, vagyis haladó hagyományainak a folytatásáról, a múlt iránti ragaszkodásról. De senki sem annyira naiv, hogy komolyan vegye a külső homlokzatot" –
állapította meg a kiváló író.
Nagyon izgalmas tanulmány vezet be minket az 1956-os szabadságharc utáni hónapokba, amikor a Kádár-vezette MSZMP megpróbálta minél gyorsabban stabilizálni a hatalmát, és ehhez ideológiai kapaszkodókat keresett. Betekintést kapunk a párton belüli vitákba, és abba is, hogy egyáltalán nem volt egységes az 1956-os októberi események megítélése a legfelsőbb pártvezetésben sem. Ráadásul ekkor még az sem dőlt el, hogy mi lesz Nagy Imre csoportjának a sorsa.
Számos kritika érte az agitációs és propagandamunkát az 1956 novembere utáni időszakban, mivel az a korabeli dokumentumok alapján nem felelt meg a pártvezetés igényeinek és elképzeléseinek. Annak az időszaknak az egyik kiemelkedő eseménye volt, hogy sztrájkba lépett a Népszabadság szerkesztősége. A tanulmányból világosan kiderül, hogy miért is nem jelent meg a lap 1957. november 24-én, és mi volt erre Kádár János válasza.
A kiadványban legnagyobb értéke az a tanulmány, ami a hazai cigányság és a szocializmus kapcsolatával foglalkozik. Nem kíván az elemzés teljes képet adni a 20. század második felének cigány munkásosztályáról, de a még élő emlékezők segítségével igyekszik képet adni arról, hogyan is éltek, milyen keretek közé voltak szorítva a magyarországi cigány közösségek a második világháború befejezése és a szocializmus bukását követő első szabad választások között.
Világos képet kapunk arról, hogy
a kommunista-szocialista időszak során hivatalosan soha nem volt „cigánykérdés", ám az államhatalom mégiscsak nyilvántartotta, nyomon követte, megfigyelte a cigányokat ugyanúgy, mint a többségi társadalom egyes tagjait.
Sőt, a belügyi szervek önálló oktatófilmekből és – mai szóval élve – „tréningekből” tanulhatták meg, mire és hogyan figyeljenek elsősorban a cigányokkal, cigány közösségekkel kapcsolatban. A tanulmány fő tézise szerint a kommunizmus egyfajta kényszerpályára és kényszeridentitás elsajátítására vezette sokukat, tulajdonképpen ők lettek Kádár valódi népe.