Percek alatt elsüllyedt a legnagyobb brit hadihajó, rengetegen haltak meg
![](https://cdn.origo.hu/2023/12/xhZFIYpIs3_e9SEDc5Baz_tSeqC4OXTz1BbA2Srunas/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2IzYzAzMDZlZjc5YjRhNGZiYjYyYmZmMzJkYWI2MTNk.webp)
A brit raj parancsnoka, Holland tengernagy abban a hitben döntött - helyesen - az ütközet mellett, hogy két nehéz hadihajóval, egy csatahajóval és egy csatacirkálóval le tudja győzni a Bismarckot. A Prinz Eugen nehézcirkáló egyik brit hajóra sem jelentett halálos veszélyt.
A Hood sebezhetőségét a felülről érkező lövedékek ellen ismerte az Admiralitás, ezért is nem szántak csatahajó-feladatokat a csatacirkálónak.
Holland tengernagy is tudta ezt, és pontosan követte a brit szabályzatot, amely ilyen esetekben azt írta elő, hogy minél közelebb kell kerülni az ellenséghez. Ha ugyanis közelről lőnek a Hood-ra, és nem távolról, a lövedékek röppályája lapos lesz, és az oldalpáncélt találják el, amit nagyon megerősítettek az építésekor.
A Hood ezért nagy sebességgel közeledett a német hajókhoz, de a két raj elhelyezkedése miatt a britek nem tudták használni a hátsó ágyútornyaikat.
Gondot jelentett az is, hogy a Prince of Wales még annyira új volt, hogy hajógyári munkások dolgoztak a fedélzetén, és éppen ahhoz a berendezéshez futottak, amely éppen elromlott. A csata elején az egyik első ágyúja, a végén pedig az egyik teljes ágyútornya is felmondta a szolgálatot. Igaz, az új csatahajó kitett magáért, mert már az ütközet elején eltalálta a Bismarckot.
A német tüzérek sokkal pontosabban lőttek, mint a britek.
A Prinz Eugen 3 percen belül találatot ért el a Hood-on, a Bismarck tűzvezetése pedig még ennél is jobb volt. 5 perc és 5 sortűz után elsüllyesztette a Hood-ot.
A Titanic 2 óra 40 perc alatt süllyedt el,
a Hood 3 perc alatt eltűnt a víz alatt.
Ehhez katasztrofális sérülésnek kellett érnie a hajótestet. A Norfolk cirkálón, amely felfedezte a Bismarckot a Dánia-szorosban, két tiszt is lerajzolta, mit látott.
A Prince of Wales kapitánya, John Leach így írta le az eseményeket:
Rossz előérzetem volt, mert láttam, hogy az utolsó sortűz villába fogta a Hood-t. Azt is láttam, hogy legalább egy, de lehet, hogy kettő gránát is eltalálta a főárboc környékén. Igyekeztem megbecsülni, milyen károkat okozhatott a találat, amikor egy vékony, hajókémény alakú, éles és magas lángcsóva robbant ki a hajóból és utána szinte azonnal füst borította be a Hood-ot.
A Hood elsüllyedését két bizottság is vizsgálta.
A több száz szemtanú – a Prince of Wales tengerészei – elbeszélése alapján egyértelművé vált, hogy a Hood lőszerraktára felrobbant.
A robbanás gyakorlatilag széttépte a hajót, hasonlóan a HMS Barham csatahajó esetéhez, amelyet néhány hónappal később a Földközi-tengeren megtorpedózott egy német tengeralattjáró. A Barham elsüllyedését filmre vették egy kísérőhajóról:
Fontos volt az is, hogy a mérnökök kiszámították:
a német gránátok nem felülről érkező röppályán repültek, hanem szinte olyan lapos szögben, ahogy Holland tengernagy remélte. Tehát felülről nem ütötték volna át a Hood páncélját.
Oldalról a megerősített páncélöv védte a hajót, a lőszerraktár pedig belül, a hajótestben, egy külön páncélozott részben volt. Így bár azt már megállapították, miért robbant fel a csatacirkáló, azt még mindig nem lehetett tudni, hogyan hatolt be a lőszerraktárába mégis a Bismarck lövedéke.
A történészek és a csatahajók műszaki megoldásaival foglalkozó szakértők feltették azt a kérdést is:
előfordulhatott-e, hogy a Hood-ot egy ún. „short" lövés robbantotta fel?
Ez a rövid lövés egy olyan lövedék, amelyik a hajóhoz közel a vízben landolhatott, aztán továbbhaladt a tehetetlenségi erejénél fogva, a víz alatt, mint egy torpedó, és az oldalsó páncélöv alatt illetve a torpedóvédelmi fal között ütötte át a hajótestet.
Bármilyen szürreális is az ötlet, az ilyen találatok nem ismeretlenek a modern tengeri csaták történetében. Olyannyira, hogy ugyanitt,
ebben a végzetes ütközetben a Bismarck pontosan így eltalálta a Prince of Wales-t, de ezt csak akkor vették észre, amikor a csatahajót szárazdokkba küldték, az ütközet kárainak kijavítására.
Az egyik lengéscsillapító bordánál egy lyukat találtak a hajótesten.
Amikor kiszivattyúzták a vizet mögötte levő helyiségből, rábukkantak a Bismarck egy fel nem robbant lövedékére.
A szakértők azt állapították meg, hogy a gyújtószerkezet beindult, amikor a tenger felszínének csapódott a lövedék, de a lassulás hatására azonnal el is romlott. Így a gránát ugyan átfúrta magát a Prince of Wales testén, de nem robbant fel.
Mindez azt jelentette, hogy ha a Hood-ot egy ilyen víz alatti lövés érte volna, az se robbant volna fel. Az esetet vizsgálók ekkor azt kérdezték:
lehetséges-e, hogy a páncélöv alatt érte a találat a Hood-ot, de úgy, hogy a hajótestnek ez a része nem volt víz alatt?
Itt kell visszakanyarodnunk ahhoz a tényhez, hogy a Hood nagy sebességnél óriási orrhullámot keltett. Ez azt jelentette, hogy a hullámhegy mögötti hullámvölgy kifejezetten mély volt.
Az oldalsó páncélöv alját nyugodt menetben is csak kb. 2 méternyi víz takarta, de gyors menetben ez a rész szabaddá válhatott- Ezt a jelenséget több szakértő már a Hood próbaútjainál is kifejezetten kockázatosnak gondolta.
A hajótest műszaki rajza alapján a legvalószínűbb forgatókönyv az, hogy a Bismarck lövedéke a szabaddá vált részen, a hátsó gépteremnél ütötte át a hajótestet, áthaladt a gépház belső falán és a szomszédos, a 102 mm-es légvédelmi lőszereket tároló raktárban robbant.
A robbanás egy pillanat alatt felgyújtotta a lövedékek meghajtó-tölteteit, a tulajdonképpeni lőporos tasakokat. A zárt helyiségben egyre nagyobb lett a nyomás, aminek következtében a forró, kitágult gázok a legkönnyebb ellenállás irányában keresték a kiutat.
Így a páncélozott lőszerraktárból a már kilyukasztott géptermi falon keresztül először a gépházba áramlott a tűzgolyó és azt gyújtotta fel, majd a gépház szellőzőnyílásain keresztül kilövelltek a magasba. Ezt a lángoszlopot látták a szemtanúk.
Csakhogy a keletkezett energia csak egy kis része tudott eltávozni ebben az irányban. Mivel már az egész lőszerraktár égett és a nyomás tovább nőtt, a gázok ismét keresték a kivezető utat. Felülről a páncélozott szintek jelentettek akadályt, alulról az összenyomhatatlan óceán, így nem maradt más, mint a szomszédos lőszerraktár fala, amely kiszakadt a helyéről és a tűz átterjedt a 38 cm-es lövedékekre is.
A több száz tonna lőpor meggyulladása katasztrofális hatású volt. Az itt keletkezett energia felfelé terjedt, szétrobbantott az útjában mindent, és szétvetette a hátsó ágyútornyokat. Az öreg hajótest nem bírta a hatalmas nyomást, a folyamat közben a Hood tatja gyakorlatilag szétszakadt.
A Hood elsüllyesztése sokkot okozott Nagy-Britanniában, a náci Németország pedig ünnepelt.
A Bismarckot három nappal később a britek elsüllyesztették.
A két zászlóshajón összesen 3618 ember szolgált, közülük mindössze 117-en menekültek meg.
A II. világháború egyik legdrámaibb tengeri hadműveletében, a Rheinübung-hadművelet néhány napja alatt a két flotta jelképein, 3501 tengerész meghalt. A többségük 18-20 éves fiatal volt. A Hood legfiatalabb matróza alig töltötte be a 16. életévét.
A Hood hajóharangját 2015-ben a felszínre hozták és a Portsmouth-i Haditengerészeti Múzeumban állították ki.