A kisebbik dízelmotor - amelyhez azért jár a dupla kipufogó - szokatlanul zajos alapjáraton, főleg mondjuk egy Peugeot 308 Féline után. Normál tempónál már egyáltalán nem zavaró, igaz biztosan vannak, akik az alapjárat hangos kerregésében is inkább a fémes vadságot, mint a traktorhangot hallják. A 105 lóerős, 250 Nm nyomatékú erőforrás nagyon jól használható, kellően dinamikus, és valószínűleg csak azoknak okoz majd csalódást, akik mindenáron be akarják bizonyítani, hogy az R8-as csak az árában nyújt többet az A3-asnál.
Bár a Sportback a többi Audihoz hasonlóan elsősorban városi autó, nem jött zavarba egy-két - finoman szólva - kifogásolható minőségű úton "lenn az alföld tengersík vidékin." A menetstabilitás-érzés nagyon jó, az ember rosszabb utakon is meri nyomni a gázpedált. Az optimális fogyasztás érdekében a fedélzeti számítógép jelzi, mikor tanácsos váltani - néha nem fogadtam meg a tanácsát, a hármas fokozatból sokszor egyszerűen nem volt szívem feljebb kapcsolni, főleg annak tükrében, hogy 1500-as fordulatszám alatt vége a világnak.
A számítógép ezenkívül mutatja a pillanatnyi fogyasztást, az esetlegesen nyitva lévő ajtókat, valamint az időt és a dátumot. Szükségtelen dolognak tartom a műszerfal-világítást feleslegesen bonyolító automatikát. Azóta vagyok különösen háklis a túlkomplikált szerkezetekkel szemben, hogy egy Rover 75-ös ablaktörlőjével kapcsolatban igen keserű tapasztalatokat szereztem: a sebességfüggő lapátmozgás miatt nem lehetett normálisan használni a szakaszos törlést, a gép mindig jobban akarta tudni, mennyire esik az eső. A Sportbackben ezt a berendezést szerencsére nem komplikálták túl, igaz a hátsó lapátok - hangos kattanás kíséretében lezajló - bekapcsolása során könnyen működésbe hozhatjuk a spricnit is.
A tesztvezetést az utólag beépített riasztó keserítette meg. Elvileg ha nálam van egy kódkártya, akkor semmi dolgom a rendszerrel - ezzel szemben mindig kérte a négyjegyű kódot: néha a gyújtáshoz, néha a gyújtás ráadása után, néha a motor beindítását követően, néha egyszerűen csak menet közben. Olykor az utas oldali ajtó kinyitásakor is felgyulladt a kis piros led, sőt néha leparkolt helyzetben is élesítette magát a berendezés. Amikor az ablakon behajolva fotóztam és megszólalt a riasztó, szinte éreztem a hátamon a járókelők tekintetét. Ezt csak egy pár évvel ezelőtti esetem tudja felülmúlni, amikor az egyik Szépvölgyi úti bankban pénzt vettem fel, és egyszer csak megszólalt a riasztó. A szemközti cukrászdába váró hosszú-hosszú sorban álldogálók pedig nem győztek egymást böködve figyelni engem, amint távozom. Úgy látszik, vonzom az ilyeneket...
A riasztórendszer hibái persze semmit nem vonnak le a kocsi tulajdonságaiból. Figyelemre méltó, hogy az automatikus klímaberendezés, a fedélzeti számítógép és az első oldallégzsákok is alapáron járnak a kocsihoz. A tesztautónak mégis leginkább a fogyasztása ejtett ámulatba: az 1.9 TDI motor a dízelek között is kimagaslóan takarékos, még úgy is, hogy a vezető nem mindig fogadja meg a számítógép tanácsait. Olyan érzésem volt, hogy tankolás nélkül el tudnék autózni Vlagyivosztokig. Kérdés persze, hogy a gazdaságos üzemeltetés mennyire fontos szempont a célközönség számára, hisz a hatmilliós vételár és a "Beszélsz a sikereidről, vagy megmutatod őket?" szlogen világosan jelzi, hogy az A3-asok nem az áltagos pénztárcával és átlagos mentalitással rendelkező embereknek készülnek. Hogy kiknek? Egy vagy két személynek felesleges az ötajtós kivitel, nagyobb családoknak viszont szűkös a hely. Bennem tipikus vásárlóként egy fiatal menedzser képe rajzolódott ki, aki általában egyedül használja az autót, ám ha a felesége épp nem ér rá, akkor ő hozza el az oviból a gyerekeket, fallabdázásból hazafelé tartva.
Műszaki adatok |