Igazán nem panaszkodhat a dzsessz-rajongó budapesti közönség: dzsesszkoncertben aztán végképp nincs hiány nálunk, szinte minden estére jut egy ütős kis csapat. Ezen a héten, úgy látszik, a lengyel-magyar barátság nosztalgikus hívei is örülhetnek: kedden az energetikus és spontán trió, a Pink Freud csapott volna a húrok közé a Sirályban (ám az egyik tag sajnálatos balesete következtében elmaradt a buli), szombaton pedig a melankolikus műfajmixer, Adam Pieronczyk fúj bele a tenor- és szopránszaxofonba. A harminchét éves muzsikus másfél évtizede színesíti a lengyel szcénát, tenorjának jellegzetes, mélyen játszott, recsegős, baritonba hajló szólama, műfajok és stílusok felett álló, néha experimentális zeneisége összetéveszthetetlenné teszi játékát és kompozícióit - gyúrjuk össze Coltrane-t, Steve Coleman M-Base-ét és a Kraftwerket egyfajta sajátos szláv fílinggel. Pieroncyzk egyébként igazi nemzetközi csupergárdát épített maga köré: Anthony Cox amerikai nagybőgős neve a jazz-kedvelők számára fogalom, az ausztrál Adrian Mears pedig pozanonés didjerdoon játszik, a dobos pedig a szintén lengyel Krzysztof Dziedzic - mindketten nemzetközi hírű művészek.
Először Magyarországon