November 3-án Debrecenben, következő nap, 4-én pedig a fővárosi Körcsarnokban lép fel a rock fuvolás brit sámánja, Ian Anderson és zenekara, a Jethro Tull. A banda különleges színt képvisel még a rock össze-vissza ágazó világában is - azt a zenét, amit a hatvanas-hetvenes évek fordulóján csináltak, progresszív rocknak még nem, blues rocknak már nem lehetett nevezni. Nyúzták a gitárt, Anderson fuvolázott, és olyan dalszövegeket írt, ami filozófiai-teológiai okfejtésnek is beillett. Kivételes hangzásukat Anderson annak tulajdonítja, hogy a zenekar tagjai - állítólag - sohasem használtak kábítószert. A világzene mainstreambe szivárgásakor ők is rácuppantak erre az irányra, azóta már Fela Kutival is feléptek. Sokféle néven kezdték a koncertezést az ősidőkben, és éppen egy rendkívül idétlen maradt meg nekik, mivel annak a klubtulajdonosnak tetszett meg váratlanul a zenéjük, akinél Jethro Tull néven jelentkeztek be. A furcsa nevet a XVIII. században egy élő ember viselte, aki azon kívül, hogy megírta Hogyan kell lovakat és nemesebb paripákat dresszírozni, s más tudnivalók az állattenyésztés és mezei gazdászat tudományából című kötetet, még feltalálta suttyomban a vetőgépet is.