Csak a Tottenham tud így kiesni
![Harry Kane, Gianluigi Buffon](https://cdn.origo.hu/2023/12/9NJ9mv0GGQ2crPqkieTsMfllklXLyp_ngN-KrxxShfk/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzBhMDViZGRjMGJjODRmNGM5NTlkN2JkMjk1OWU2MWY3.webp)
Annyira Spurs és annyira Juventus. Az oda-visszavágós párharcokon nagy százalékban igaz az, hogy amelyik együttes a 180 percből többet kontrollálja a másik csapatnál a mérkőzéseket, az továbbjut a következő körbe. Nyilván nem lehet ezt a tézist alapigazságként eladni, kiváltképp akkor, ha a két csapatból az egyik a Juventus. Ízlelgessük a Tottenham elleni nyolcaddöntő visszavágójának adatát: kaput eltaláló lövések: 6-2, végeredmény 1-2.
Már az első meccsen is szembetűnő volt, hogy a védekezéséről mindig híres és a naptári évben addig még gólt sem kapó Juventus ellen a Tottenham idegenben is rengeteg helyzetet tudott kialakítani.
Hiába a gyors kétgólos vezetés Torinóban, az angolok intenzív letámadással sorra dolgozták ki a helyzeteket, mígnem egy védelmi megingással és egy Buffon-hibával tarkítva teljesen megérdemelten nyelték be idei első góljaikat. A 2-2-ről induló visszavágón pedig továbbra sem állta útját semmi és senki a Spurs-helyzeteknek, bár ebben nyilván volt szerepe a felpakolt kezdőcsapatoknak is. A Juventus labdabirtoklás esetén és néha azon kívül is három középső védővel állt fel, amely három játékosból kettő sem fog rövidtávfutó versenyt megnyerni ilyen gyorsaságú támadók ellen, mint amilyenekkel a Tottenham rohamozott.
Az, hogy a jobb oldalon Douglas Costa nem tudott kellőképpen besegíteni a védekezésbe, alapvető feltétele volt annak, hogy a hazaiak ezúttal is rendkívül könnyedén kerüljenek helyzetbe.
Az már az első percekben világossá vált, hogy egyik csapat sem kívánja túl sokáig dajkálgatni a labdát. A több helyzetet kidolgozó és az egy óra után bekövetkező nagy fordulatig végig domináló Tottenham sem akart ötezer lapos passzt megcsinálni egy-egy helyzet előtt. Ahogyan ez az első pár percből ki is derült:
Látható, hogy az első percekben a Tottenham a vendégek letámadásának intenzitásától függetlenül hosszú labdákkal játszik, bízva abban, hogy a továbbfejelt vagy megszelídített labdákból a Son-Alli-Kane trió futógyorsasága jövedelmező lesz az egyre öregebb és így természetszerűleg egyre lassabb Barzagli-Chiellini páros ellenében. Lloris mindösszesen harminc átadást jegyzett, ebből pedig húsz hosszú passz volt. Pochettino valószínűleg nem akarta a nem feltétlenül labdazsonglőr Vertonghen-Sánchez párost azzal szembesíteni, hogy nem tudják a letámadás mellett rizikómentesen eljuttatni a labdát az ebben a kategóriában magabiztosabb Dembéléig vagy Eriksenig. Ez az elgondolás a harmadik percben rögtön komoly helyzetet eredményezett, amikor Szon Barzaglival került szembe. Ez a párosítás az egész meccsen igen egyenlőtlen erők küzdelmét jelentette, és
a dologban a legnagyobb meglepetés az, hogy a dél-koreai az összes helyzete közül a Tottenham vezető gólja előtt találta el a legrosszabbul a labdát.
A Spurs ezt remekül ötvözte védekezésben egy intenzív letámadással, ami a Juventus védőharmadában a négy támadószellemű játékos bevonását jelentette (Alli, Kane, Eriksen és Szon rohangáltak minduntalan), de a felezővonal körül ehhez rendszeresen asszisztált Dembélé, Dier, valamint a legtöbbször a támadásokat inkább segítő Trippier is. Alex Sandro viszont, hasonlóan a Juventus túloldalához, nem mindig ért vissza a fellépő Trippierrel. Ezt ebben a BL-szezonban már a Real Madrid is megemlegette, hiszen a 3-1-es Tottenham-győzelemmel végződő, csoportkörös összecsapás első gólja is abból alakult ki, hogy a fellépő jobbhátvédre senki sem ügyelt. Ezúttal is, már a mérkőzés első szakaszában intő jel lehetett volna, mi lehet abból, ha az olaszok erre nem figyelnek.
Chiellini elpasszolja magát, de úgy is fogalmazhatunk: a letámadó hazai felügyelet mellett esély sincs arra, hogy Alex Sandróig akadálymentesen eljusson egy harminc méternél hosszabb átadás. Trippier labdaszerzését követően brutálisan kiütközik a Kane és Chiellini közötti sebességkülönbség, Kane pedig kis híján megismételte az első meccsen szerzett gólját.
Végül ez az attitűd eredményezte a Tottenham vezető gólját is.
A Juventus védelme ugyanis korántsem volt olyan kompakt, mint amit megszoktunk tőlük az elmúlt években. Bár több alkalommal is volt olyan jelenet a meccsen, amikor a hazai tűzijáték közepette az olaszok úgy megszállták saját tizenhatosukat(!), mintha csak szöglet kivédekezéséhez állnának fel, azért akadtak olyan pillanatok is, amikor a középpálya csak nagyvonalúan, tízméteres hátrányból figyelte az akciókat. A gólt megelőző szituáció is ilyen volt, hiszen Kane félpályáig történő visszalépése elkényelmesítette annyira a Pjanic-Khedira-Matuidi hármast, hogy ne foglalkozzanak az ismételten támadást segítő Trippierrel és az ebből kialakuló veszéllyel. Így történhetett meg az, hogy a Juventus védőharmadában négy hazai játékos vihette a labdát a belső védőhármasra, amely gyors jelenet végén Buffon az elcsúszásával még a kockára faragott, középre tartó labdát sem tudta kiütni a gólvonal előtt.
Eddig szépen végigvettük, hogyan dominált a Tottenham, de az egyenletből kevéssé felejthető, hogy Pochettino csapata ezzel együtt is kiesett. A Juventus egy teljesen valószerűtlen feltámadást produkált, hiszen addig igazán komoly helyzetet sem nagyon tudtak kialakítani. A mérkőzés addig eltelt részében szinte kizárólag Buffon kapuja forgott veszélyben, Llorisnak a hosszú indításain kívül kis túlzással nem is akadt dolga. Mindez csak a 60. percig volt igaz, ekkor ugyanis Benatia helyett Lichtsteiner érkezett a pályára.
Ekkor már kifejezetten négy védőről beszélhettünk a vendégeknél is. Barzagli behúzódott Chiellini mellé, ráadásul a svájci jobbhátvéd meg tudta azt csinálni, amit Barzaglitól senki sem várt el.
A támadások segítésével percek alatt kiegyenlítette a feleket, két minutummal később pedig már Higuaín mélységi indításával Dybala gyalogolt a kapuig. Lichtsteiner és a Matuidi helyére érkező Asamoah beállásával, így a Juventus széljátékának erősödésével az addig kevéssé tesztelt Tottenham-védelem teljesen elvesztette a kontrollt Higuaín és Dybala felett. Három perc rövidzárlat elég volt ahhoz, hogy a Tottenham – miután oktatta a Real Madridot, megnyerte a csoportját és kérdés, kétkedés nélkül a tavalyi BL-szezon másik döntőse fölött is kaján vigyorral állt – kilavírozza magát a Bajnokok Ligájából. Tette ezt úgy, hogy idén taktikailag sokkal érettebb játékot mutattak egész szezonban a megelőző kiíráshoz képest, illetve azzal együtt, hogy ezt a párharcot már kétszer-háromszor lezárhatták volna.
Ehelyett az történt, amit ilyen átmenet nélkül, ilyen valószínűtlenül Európában vélhetően csak Juventus-mezben szaladgálók tudnak megcsinálni:
pillanatok alatt a maguk javára fordították a mérkőzést, a hátralévő fél órában pedig azt csinálhatták, amit a legjobban szeretnek: mélyen behúzódva megvárták, amíg a Spurs szépen-lassan elvérzik. Pochettino persze bedobta Lamelát, és amikor már minden kötél szakadt, maradt az ész nélküli ívelgetés Llorentére, de Chielliniék ezt a leckét már az óvodai ismétlő nagycsoportban is hibátlanul mondták fel. A Tottenhamre így igaz lehet a kifordított közhely: nem elég nagycsapatnak lenni, annak is kell látszani.