Legázolta a tengeralattjárót, aztán elsüllyedt
![](https://cdn.origo.hu/2024/08/dB_Cm0PkESYlHsZMhRf4bEcG2P_aykslsBES4r_i46Y/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzFiZjAxNzk0NmFiZjRiNTA5NmRlZmExMjhhNjRlODY3.webp)
1943. április 5-én éjjel a USS O’Bannon amerikai romboló radarja felfedezett egy japán tengeralattjárót a felszínen, a Salamon-szigeteknél. A romboló felgyorsított, és 02:30-kor a RO-354 jelzésű búvárhajó közelébe ért. A japán tengeralattjáró nyugodtan haladt tovább a holdfényben, minta sétahajókázáson lett volna civil utasokkal.
Az amerikai tengerészlegenda egyik verziója szerint az O’Bannon hídján épp egy admirális vendégeskedett, aki a kapitány távollétében – megszegve a szokásjogot –, utasítást adott a kormányosnak, hogy gázolja le a tengeralattjárót. Donald MacDonald korvettkapitány, aki a kabinjában pihent, érezte, hogy a hajó gépei teljes gőzre váltanak, ezért felrohant a hídra.
A romboló ekkor már beérte a RO-34-et. MacDonald megpillantotta az ellenséget, és azt hitte, aknarakó feladattal hajózik, és épp aknákat dob a tengerbe. Egyetlen akna is elsüllyeszthette volna a rombolót, ezért a kapitány az utolsó pillanatban parancsot adott egy balfordulóra. Az O’Bannon orra éppen elkerülte a RO-34 tatját, és egy-két másodperc múlva az amerikai hadihajó közvetlenül a japán búvárhajó mellett haladt, a távolság mindössze néhány méter volt. Ernest Herr, az O’Bannon matróza így emlékezett vissza a különös esetre.
Mi is meglepődtünk, hogy egymás mellett hajóztunk. Most értettük meg, miért nem reagáltak a japánok addig. A tengeralattjáró fedélzetén ott aludt a legénység, sok matróz shortban és sapkában. Az ő tengeralattjáróikon nem volt légkondicionálás, nem úgy, mint a mieinken a háború második felétől.
A romboló egy hulláma átcsapott a tengeralattjáró fedélzetén. Az álmukból felriadt japán tengerészek arra nyitották ki a szemüket, hogy fölöttük tornyosul egy amerikai hadihajó, amelynek a fedélzetéről hasonlóképpen döbbent arcok néznek le rájuk.
Teljes csend volt, csak a hullámok loccsanását lehetett hallani. Mintha megállt volna az idő a Csendes-óceánon. Aztán egy japán tiszt felkiáltott és az ágyúhoz parancsolta a matrózokat. A 12 centis löveg ilyen közelről akár el is süllyeszthette volna az O’Bannont. A japánok felugrottak.
Az amerikai tüzérek erre kétségbeesetten igyekezett annyira leengedni az ágyúcsöveket, hogy meg tudják célozni a RO-34-et, de az túl közel volt. A fedélzetre beosztott matrózok szintén elkezdtek ordítani, és rohantak a fedélzeti ládákhoz, hogy elővegyék a kézifegyvereket. Meg kellett akadályozni, hogy a japán tengerészek lőni tudjanak az ágyúval, de a fegyverládák üresek voltak. Erre odafutottak a következő nagy rekeszig, kinyitották, és gondolkodás nélkül kezükbe vették, amit benne találtak.
Ez pedig a másnapra előkészített, már hámozott, Maine államból származó krumpli volt.
Nem volt idő tanakodni, ezzel most mi legyen. Az amerikai elkezdték bombázni a japán matrózokat krumplival. Azok rémülten guggoltak le, mert azt hitték, az ellenség kézigránátokat hajigál. A bátrabbak megfogták a fedélzetre esett krumplikat, és visszadobták az O’Bannonra.
A krumplicsata közben a romboló már erősen távolodott, hogy az ágyúk végre befoghassák a tengeralattjárót. A japánok ekkor felhagytak a dobálással, a legénység leereszkedett a tengeralattjáróba, és az merülni kezdett. Az lövegek az első megfelelő pillanatban már lőttek is, és el is találták a RO-34 tornyát. A sérült tengeralattjárót végül az O’Bannon kísérője, a Strong nevű romboló süllyesztette el.
Az esetből azért vált legenda, mert a Stars and Stripes nevű újság úgy írta meg a történetet, hogy az O’Bannon krumplitámadással süllyesztette el az ellenséget. Az amerikai sajtó felkapta a sztorit, a matrózok pedig hamar feladták, hogy pontosítsák az újságírók túlzásait, és maguk is elkezdték felnagyítani a történetet.
A sztori olyan népszerű lett, hogy a Maine-állambeli Burgonyatermesztők Szövetsége emléktáblát készített a hajó számára, amely egészen az O’Bannon kivonásáig díszítette a romboló étkezőjét.
Akik nem szeretnének csalódni, ne olvassák el a következő mondatot. MacDonald korvettkapitány a jelentésében azt írta:
Nem történt krumplidobálás.
A Tang, az egyik legsikeresebb amerikai tengeralattjáró, összesen 33 ellenséges hajót süllyesztett el a Csendes-óceánon. A Tang 1944. október 25-én éjjel, sikerrel harcolt egy japán konvoj ellen, de John Coye kapitány egyetlen torpedót sem akart hazavinni. Ezért az utolsót, egy Mk. 14-es elektromos torpedót, a felszínről kilőtte egy japán teherhajóra Formosa közelében, egy sekély tengerszakaszon. A Tang toronyőrsége nem sokkal később észrevette a holdfényben, hogy a torpedó csíkja nem egyenesen halad a célpont felé, hanem elkezd kanyarodni. A kapitány teljes sebességet rendelt el, és elfordult az elszabadult torpedótól. A fegyver azonban gyorsabb volt a Tangnál, nemsokára utolérte a tengeralattjárót, és eltalálta a gépházat. A Tang elsüllyedt az 55 méteres mélységben.
A tengeralattjáró többi rekesze még kitartott. A túlélők a vésznyíláson át menekültek ki. Tizenhárom tengerésznek sikerült kijutni a vészzsilipen át. Nyolcan érték el a felszínt, és ötüket találták meg a vízben. A toronyból a robbanáskor négy ember tudott beugrani a tengerbe. Összesen 78 amerikai tengerész halt meg, amikor a hibás, saját torpedó elsüllyesztette a tengeralattjárót.